Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до виконавчого комітету Владівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Прабабусі позивача [PERSON], на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS]. [INFO] її прабабуся [PERSON] померла. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] була її рідна донька [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Владівською сільською радою Чернігівського району Запорізької області серія [NUMBER]. Крім [PERSON] спадкоємицею була [PERSON], яка також померла, а її донька [PERSON], відмовилася від прийняття спадщини після смерті бабусі, про що свідчить нотаріально посвідчена заява від 06.09.1990 року. Після смерті [PERSON], [PERSON] фактично прийняла спадщину, доказом тому є довідка Владівської сільської ради Чернігівського району від 28.10.2014р. № 457/01-10 про те, що [PERSON] фактично вступила в управління і володіння спадковим майном - 1/3 частиною житлового будинку [ADDRESS], однак не встигла перереєструвати вказаний будинок на своє ім'я. Згідно копії рішення Чернігівського районного суду Запорізької області № 2-206/10 від 09.06.2010року, [PERSON] було продовжено строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON] і за [PERSON] в порядку спадкування після бабусі [PERSON], було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], в одному дворі з будинком [ADDRESS] . Під час звернення до Чернігівської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] позивачу було відмовлено на тій підставі, що у встановлений законом строк вона заяву до нотаріальної контори не подала, зі спадкоємцем на день смерті не проживала, родинні відносини з померлою підтвердити не може. У зв'язку з вищевикладеним, просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, який протягом 28 років після смерті [PERSON] ніким не витребуваний. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник за договором адвокат [PERSON] не з'явилися, надали заяву в якій просили розглянути справу за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Представник відповідача - Владівська сільська рада Чернігівського району Запорізької області до суду не з'явився, надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує ( а.с 46). На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючі всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Оскільки правовідносини по спадкуванню відкрились в 1986 році, то при розгляді спору необхідно керуватись нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом першої черги є діти, батьки та дружина спадкодавця в рівних частках кожний. Відповідно до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, чи він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] була власником 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Чернігівською районною радою Запорізької обласної від 25.01.1991 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджене наданим суду свідоцтвом про смерть. Після її смерті відкрилась спадщина - 1/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який фактично успадкувала [PERSON], однак, не встигла його перереєструвати. Крім [PERSON] спадкоємицею була [PERSON], яка також померла, а її донька [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини, про що свідчить нотаріально посвідчена заява від 06.09.1990 року (а.с.9). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Владівською сільською радою Чернігівського району Запорізької області серія [NUMBER]. Згідно з положеннями ст.ст. 86, 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинними на час оформлення права власності на будинок за спадкодавцем, право власності на житловий будинок виникає з часу його реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок»). Згідно з п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 цієї ж статті передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Однак, враховуючи те, що спірні правовідносини виникли до 01.01.2004 року, згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР, ст. 2 Закону України «Про власність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності та доходу від участі в суспільному виробництві індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно зі ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання його права власності. Згідно з п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого правовстановлюючими документами на підставі яких проводиться Постановою КМУ від 22.06.2011 року № 703, реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників процесу, приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб, враховуючи, що позивачка фактично користується також житловим будинком [ADDRESS], який знаходиться в одному дворі разом з будинком [ADDRESS] і на підставі вищевикладеного вважає за можливе визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved