Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що у шлюбі з відповідачем у них народилася донька [PERSON] [INFO]., яка знаходиться на її утриманні та вихованні. В 2010 році [PERSON] виїхав за межі території України і до сьогоднішнього дня не повернувся і їй невідомо де він знаходиться. Дитина часто хворіє і тому вона хоче відвезти її на лікування за кордон, але не може цього зробити через відсутність згоди відповідача. В органах ДМС їй було відмовлено в оформленні проїзного документа дитини через відсутність нотаріально посвідченої згоди батька. Відповідач, представник Тячівського РВ ГУ ДМС в Закарпатській області та представник органу опіки і піклування у судове засідання не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 ст. 157 СК України передбачено, що на того з батьків, хто проживає окремо від дітей покладено обов'язок брати участь у її вихованні і йому надано право на особисте спілкування з дитиною. Отже суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон на період шкільних канікул для відпочинку та лікування повністю узгоджується з її правами та обов'язками покладеними на неї Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини, і ніяким чином не порушує права та не позбавляє можливості виконувати свої обов'язки щодо доньки відповідача. З приписів ст. 313 ЦК України убачається, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). В судовому засіданні встановлено, що 04.02.2003 р. між сторонами укладено шлюб, від якого в них народилася донька [PERSON] [INFO]. Це стверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про народження. Позивачка турбуючись про виховання та утримання доньки має бажання та можливість вивезти її за кордон, де зможе забезпечити їй відпочинок. Однак отримати згоду на виготовлення доньці дитячого проїзного документу для виїзду за кордон від її батька не може. При розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном України, позовні вимоги заявлені саме в інтересах доньки і у зв'язку з цим вони підлягають задоволенню. Жодних доказів того, що надання дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її права відповідач суду не надав. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судовий збір у сумі 551.20 грв. Тому,

Outcome: approved