Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в позові посилається на те, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі з 01.11.2003року. Від спільного проживання мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] В даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, і вони проживають окремо з березня 2013року. Після припинення сімейних відносин діти залишились проживати з позивачем. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. У зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на дітей та кошти на її утримання. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримав, просив суд задовольнити його на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку надав позивачці матеріальну допомогу на дітей в розмірі 81500грн., крім того рішенням Вільнянського суду від 19.11.2013р. позивачці було вже відмовлено про стягнення коштів на її утримання. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, Сімейний кодекс України, практику Верховного Суду України. У судовому засіданні встановлено наступне: сторони одружені з 01.11.2003р., про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області зроблено актовий запис № 112. (арк.с. 3). Від спільного життя сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] (арк.с. 7, 8), які проживають разом з позивачем, що підтверджується довідкою комунального підприємства від 12.05.2014 (арк. с. 4,6, 7, 8). Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Як встановлено в судовому засіданні, батько дітей проживає окремо від них, а тому відповідно до вимог ст.ст. 180, 181 СК України має обов'язок брати участь у їх утриманні та вихованні до досягнення ними повноліття. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з положень ст. 182 СК України, згідно до яких враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дітей. Таким чином з урахуванням всіх обставин справи та вимог ст.ст. 180, 183 СК України, враховуючи те, що діти проживають з матір'ю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню, а саме стягнути з відповідача аліменти у частці від доходу (заробітку) у розмірі ? частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2014р. до досягнення донькою [PERSON], [INFO] повноліття. Що стосується вимог позивачки про стягнення коштів на її утримання, суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню. Частиною 4 ст. 84 СК України встановлено, що право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, повинні довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином при розгляді даної цивільної справи не підлягають доказуванню обставини, які встановлені в рішенні Вільнянського районного суду Запорізької області від 19.11.2013р. при розгляді справи між тими ж особами про стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі прожиткового мінімуму. Відповідно до вказаного рішення встановлено «…що [PERSON] отримує дохід, здійснюючи підприємницьку діяльність на торгівельному майданчику «Большой Базар» у м. Запоріжжі, тоді як [PERSON] з 01.01.2013 доходів не має.» Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В якості доказів при вирішенні питання про стягнення коштів на утримання дружини, позивач посилається на те, що відповідач фактично займається підприємницькою діяльністю, має постійний дохід, але при цьому зазначає, що відповідач умисно не влаштовується на постійну роботу з метою уникнення обов'язку утримання дітей, а також не має грошових зобов'язань. Рішення суду повинно бути мотивованим і обґрунтованим, і не може ґрунтуватися на припущеннях. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не дотримані вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі викладеного,

Outcome: partial