Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та після неодноразових уточнень вимог остаточно просила: визнати недійсним та скасувати договір дарування частки квартири від 23.09.2014 року, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко Оленою Леонідівною; визнати недійсним і скасувати договір дарування від 10.06.2015 року за яким [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Оленою Павлівною; визнати недійсним та скасувати договір дарування від 07.11.2015 р. за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зленко Володимиром Миколайовичем; скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно за [PERSON], [PERSON], [PERSON] на відповідну частку квартири [ADDRESS]. Свої вимоги [PERSON] мотивує наступним. 1/2 частина спірної квартири зареєстрована за позивачем на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 р. і у той час, як тривали судові засідання по іншим справам між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] відносно спадкового майна відповідачі здійснили відчуження частини спірної квартири. Так [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла його дружина - [PERSON] За свого життя [PERSON] склав заповіт на ім»я [PERSON], за умовами якого заповів позивачу все належне йому майно. 23.12.2003 р. [PERSON] також склала заповіт на ім»я своєї доньки - [PERSON][PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі разом із чоловіком [PERSON] Проте право власності на 1/2 частину спірної у [PERSON] не виникло, рішення Дарницького районного суду м. Києва на підставі якого було визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину майна скасовано, а тому вона не мала права відчужувати майно шляхом укладання договору дарування, а тому позивач і звернувся до суду з даним позовом. Наступні ж договори дарування є фіктивними, оскільки вчинені без наміру створити правові наслідки. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення вимог. Пояснила, що вона отримала право власності на частину квартири за договором дарування та в подальшому також розпорядилась майном, відповідно до вимог чинного законодавства України. Представник [PERSON] зазначила, що підстави для задоволення позову відсутні. Пояснила, що права та інтереси [PERSON] не є порушеними. Адже за спірними договорами відбувалось відчуження 1/2 частини квартири право власності на яку було визнано за відповідачем на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2014 року. В той же час [PERSON] є співвласником вказаної квартири і має у своєму розпорядженні ігшу 1/2 частину квартири на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 р. Попри те, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2014 р. скасовано , а справу направлено н новий розгляд до суду першої інстанції, у позивача не виникло жодних підстав вважати своє право порушеним. Спір, щодо зазначено ? частки квартири на даний час триває і наразі не вирішений. Крім того, вимога позивача щодо скасування реєстрації державної реєстрації є фактично способом реституції, і в той час як [PERSON] не є стороною жодного із оспорюваних правочинів, єдиним способом захисту права в даному випадку може бути витребування майна з чужого незаконного володіння. Але витребувати майно має лише власник, яким позивач не є. Разом з тим, позивачем не доведено і фіктивність правочинів. За таких обставин, оскільки [PERSON] не є власником спірного майна, її права не порушуються, а оспорювані договори вчинені сторонами з додержанням положень встановлених ст. 203 ЦК України підстави для задоволення позову відсутні. Інші учасники процесу про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 23.09.2014 р. [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. Як свідчить зазначений договір дарування право власності на 1/2 частину квартири виникло у [PERSON] на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2014 р. та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2014. В подальшому, і це не заперечувалось учасниками процесу, 10.06.2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину квартири та 07.11.2015 р. [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину квартири. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами чи. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 р. було скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2013 р. у справі за позовом [PERSON], яка є правонаступником [PERSON] до [PERSON], яка є правонаступником [PERSON] про визнання особистої приватної власності , визнання права власності на майно в порядку спадкування. Ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково та визнано за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. При цьому судом встановлено, що дружина померлого [PERSON], яка на час смерті [PERSON] була непрацездатною мала право на половину від частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто остання мала б право на 1/2 частину спадкового майна померлого [PERSON] З іншого боку рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції про визнання права власності на спадкове майно. За [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Також як свідчать матеріали справи ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва залишено без змін. На підставі судового рішення, що набрало законної сили, право власності [PERSON] було у встановленому законом порядку зареєстровано та в подальшому укладено спірні угоди дарування, визнання недійсними яких вимагається. За приписами ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду м. Києва набирають законної сили з моменту їх проголошення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.01.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2014 року скасовані 10.09.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Станом на день розгляду даної справи спір щодо права власності на 1/2 частину квартири триває. Таким чином, судом встановлено, що на день розгляду справи 1/2 частина спірної квартири належить на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2013 р. [PERSON], спір щодо права власності на другу частину квартири не вирішено. За положеннями ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України. Представники позивача зазначили, що [PERSON] не мала права відчужувати майно. Рішення на підставі якого нею було отримано права власності скасовано. В свою чергу, [PERSON], як спадкоємець [PERSON] отримала у спадок всю квартиру, з моменту смерті спадкодавця. Проте, суд не може покласти в основу рішення такі твердження представників [PERSON], виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 8 роз»яснив, що равочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою заявлення позову є те, що [PERSON] має право і є власником всього спадкового майна за померлим [PERSON], до якого входить і квартира [ADDRESS]. Проте, за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно за померлим [PERSON] - 1/2 частину спірної квартири Зважаючи на такі обставини та з огляду на наявність спору, що розглядається Дарницьким районним судом м. Києва твердження щодо порушення прав позивача є передчасними. Виходячи з наведеного підстави для визнання недійсним договору дарування від 23.09.2014 р. за яким [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 24 роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що само по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. Уразі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про фіктивність договорів дарування, укладених у 2015 р. щодо спірного майна, умислу сторін договору, тому відсутні підстави і для визнання таких угод недійсними. Крім того, на думку суду слід зазначити, що такий спосіб захисту прав, як скасування договорів не передбачений чинним законодавством України. Не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] щодо скасування державної реєстрації прав на майно, оскільки вона є похідною від вимоги щодо визнання угод недійсними і є фактично обраним позивачем засобом застосування наслідків недійсності правочину, а тому з огляду на відмову у задоволенні позову в частині визнання угод недійсними не може бути задоволена і ця частина вимог [PERSON] Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed