Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яким просила виселити останнього з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів серії МТ №830124 від 27.08.2008 року вона є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що 20.12.2010 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду шлюб між нею та відповідачем розірвано. Разом з тим, у вказаній квартирі зареєстрований та проживає відповідач- [PERSON], а також їх діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що відповідач схильний до зловживання алкогольними напоями, влаштовує скандали, не працює, не приймає участі в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг, чим завдає матеріальних збитків. На вимоги позивача звільнити займане приміщення він не реагує, чим чинить перешкоди у користуванні власністю. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволені. Відповідач заперечував проти задоволення позову. В останнє судове засідання не з'явився. Вислухавши осіб, які приймають участь у справі, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Частина 1 ст.11 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 17.06.1994 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, шлюбі, який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2010 року було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого 27.08.2008 року, [PERSON] належить квартира адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №6427506. Також, відповідно до договору дарування, зареєстрованого 07.08.2008 року, [PERSON] належить квартира адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №6344737. Зазначені обставини визнанні у судовому засіданні та у відповідності до ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Водночас відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Разом з тим, встановлено, що квартира за спірною адресою була придбана в період шлюбу сторін. За змістом ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частина 1 ст.61 СК України визначає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства, а також обставин справи дає підстави для висновку про те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була придбана під час шлюбу. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed