Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - транспортного засобу KIA SPORTAGE, 2011 року випуску, д.н.з.[NUMBER], стягнення судових витрат. 02.12.2015р. позивач уточнила позовні вимоги та просила прийняти рішення, яким визнати у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на автомобіль KIA SPORTAGE, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], за [PERSON], зареєстрованим за адресою [ADDRESS] та стягнути з нього на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля в розмірі 178300 гривень. Позивач та її представник підтримали заявлені позовом вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. При цьому кореспонденція на територію м.Донецька не приймалася працівниками поштового відділення, про що складені Акти наявні в матеріалах справи, а зазначений позивачем мобільний контактний номер відповідача, на дзвінки суду не відповідав. Відповідач за даними позивача виїхав в невідоме їй місце проживання. Заслухавши пояснення представника позивача та позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з серпня 1989 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, та шлюб розірвано згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.02.2015р., яке набрало законної сили 03.03.2015р. (а.с.6). Під час шлюбу вони придбали даний автомобіль KIA SPORTAGE, 2011 року випуску, д.н.з.[NUMBER]. На запит суду підтверджено РСЦ МВС в Івано-Франківській області реєстрацію 09.09.2011 року Донецьким МРЕВ-3 даного автомобіля за відповідачем, який зареєстрований в м.Донецьку (а.с.32). Вартість середньо-ринкова саме такого автомобіля за висновком експерта-оцінювача (а.с.45-46) складає 356 600 грн. Позивач є переселенкою із тимчасово окупованої території - м.Донецьк та проживає тимчасово в м.Івано-Франківську (а.с.5). Як встановлено судом, сторони не досягли між собою згоди щодо поділу спільного набутого майна - ТЗ. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як встановлено судом, відповідач спірний автомобіль використав на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не на потреби сім'ї, тому суд враховує його вартість при поділі. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За вимогами ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що позивач оплатила мінімальний розмір судового збору з врахуванням фінансового стану, подавши заяву про стягнення різниці при вирішенні справи судом та ухвалення судового рішення, тому слід стягнути різницю судового збору з відповідача в Державний бюджет України, а також оплачену частину судового збору в користь позивача. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст.20, 60, 63, 68-72, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved