Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Вимога щодо стягнення аліментів позивач мотивувала тим, що з 25.04.2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем і від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. 16.12.2019 року шлюб розірвано. Відповідач матеріальну допомогу в добровільному порядку на утримання дитини не надає. Просить суд\~стягнути з\~ [PERSON] \~аліменти на\~її користь\~на утримання\~дитини в\~розмірі 1/4\~частини від\~усіх видів\~його доходу,\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення з заявою до суду, тобто з 14.02.2020 року. 17.02.2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відзив від відповідача до суду не надходив. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала викладене в позовній заяві, наполягала на позовних вимогах, просила суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 25.04.2012 року. \~ \~ \~ \~Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджено Свідоцтвом про народження, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, виданим 02.08.2012 року (актовий запис № 769) (а.с. 8). \~ \~ \~ \~16.12.2019 року заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб розірвано (а.с. 7). Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пунктом 3 частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги інтереси дитини і позивача, стан здоров`я та матеріальне становище дитини позивача, можливість відповідача сплачувати аліменти, відсутність у останнього інших аліментних зобов`язань, суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , що підлягають щомісячному стягненню і повинен складати ј частину\~від усіх\~видів його\~доходу,\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved