Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до ПАТ «Мотор Січ», вказавши, що з лютого 1991 року по березень 2013 року працювала штампувальником ПАТ «Мотор Січ». 30.08.2012 року на робочому місці стався нещасний випадок, а саме дверцята, що зачиняють повзун пресу, впали, вдаривши [PERSON] по голові. Внаслідок отриманої травми позивач перебувала на стаціонарному лікуванні з 30.08.2012 року до 14.09.2012 року у відділенні нейрохірургії КУ «МКЛЕШМД» м. Запоріжжя з діагнозом: «струс головного мозку, забій мяких тканин голови, посттравматичний шийний міозит». Актом проведення розслідування нещасного випадку від 15.10.2013 року було визначено особу, чиї дії та бездіяльність призвели до нещасного випадку, а саме механіка цеху [PERSON] Внаслідок отриманої травми стан здоровя [PERSON] погіршився, згодом їй встановлено за наслідками обстеження МСЕК 10% втрати працездатності. Крім того, медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії від 20.05.2014 року [PERSON] встановлено професійне захворювання вібраційну хворобу 2 ступеню, яка виникла, на переконання позивача, внаслідок тривалого впливу шкідливих виробничих факторів на підприємстві. Про наявність шкідливих факторів на робочому місці підприємство позивача не інформувало. В подальшому стан здоровя [PERSON] .О. погіршувався та за результатами огляду МСЕК 01.08.2016 року позивачеві встановлено втрату працездатності у 60%. Посилаючись на отримане під час роботи на ПАТ «Мотор Січ» професійне захворювання, а також травму на підприємстві, які стали причиною тривалого лікування у різних медичних закладах протягом період часу з 2012 року по 2017 рік, а також призводять до фізичних та психологічних страждань, неможливості вести звичний спосіб життя, порушення соціальних звязків, тощо, позивач просила стягнути з ПАТ «Мотор Січ» на користь [PERSON] 200000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя внаслідок виробничої травми та професійного захворювання. В судовому засіданні [PERSON] на позовних вимогах наполягала, вказуючи, що з 1991 року працювала на посаді штампувальника у ПАТ «Мотор Січ». 30.08.2012 року на робочому місці дверцята пресу впали їй на голову та їй було завдано пошкоджень. Близько двох тижнів [PERSON] стаціонарно лікувалась у комунальному медичному закладі, а потім продовжила лікування у медичний частині ПАТ «Мотор Січ». Лікування, яке їй проводилось, значних результатів не давало, стан здоровя [PERSON] погіршувався, вона відчувала гострий біль, підвищувався артеріальний тиск, вона вимушена була ходити з шийним корсетом. Деякий час [PERSON] була переведена на більш легку працю, однак, лікарняних їй не давали. Через деякий час [PERSON] звернулась до МСЕК, де їй було встановлено втрату працездатності спочатку у 10%. Згодом [PERSON] проходила лікування у м. Дніпропетровськ, потім у м. Київ, а потім знову у клініці «Мотор Січ». Протягом 2013 року [PERSON] періодично лікувалась, а у жовтні 2013 року її було звільнено з роботи у звязку з прогулом. У лютому 2014 року в інституті професійних захворювань у [PERSON] було діагностовано професійне захворювання вібраційну хворобу та встановлено інвалідність. На час звернення з позовом до суду [PERSON] є інвалідом 3 групи та їй було визначено 60% втрати працездатності, що є сукупним наслідком як професійного захворювання, так і отриманої травми. Посилаючись, що внаслідок пошкодження здоровя вона постійно відчуває запаморочення, головні болі, біль у хребті, погіршився зір, існують проблеми з артеріальним тиском, тощо. Вона не може влаштуватись на роботу, вести звичний спосіб життя, вимушена систематично лікуватись, що значно впливає на стосунки у родині та матеріальний стан, у звязку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму у 200 000 гривень як компенсацію моральної шкоди внаслідок пошкодження здоровя. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсягу, посилаючись на те, що саме через незабезпечення ПАТ «Мотор Січ» безпечних умов праці, а також порушення техніки безпеки виробництва [PERSON] отримала ушкодження здоровя, яке повязане як з професійним захворюванням, так і є наслідком отриманої травми. [PERSON] для відновлення своїх прав, встановлення наявності професійного захворювання, доведення серйозності наслідків травми, що заперечувалось лікарями клініки відповідача, була вимушена тривалий час проходити обстеження у різних медичних закладах, витрачати свій час, кошти, тощо. Під час роботи на підприємстві [PERSON] не сповіщали про наявність шкідливих факторів на робочому місці, зокрема вібрації, та можливість отримати вібраційну хворобу. Повністю відновити здоровя [PERSON] не є можливим, у звязку з чим представник наполягала на відшкодуванні моральної шкоди у заявленій сумі. Представники відповідача проти позову заперечували повністю, вказуючи, що дійсно 30.08.2012 року [PERSON] отримала травму на виробництві, про що був складений відповідний акт. Вказували на те, що за результатами відповідних вимірювань та при атестації робочих місць було визначено, що вібрація на робочому місці [PERSON] існує, однак, рівень її не перевищує допустимих рівнів, підприємством здійснюються усі заходи для убезпечення працівників від шкідливих факторів, а сама [PERSON] проходила обстеження на віброчутливість, а також має вроджені вади хребта, які можуть бути причиною проблем зі здоровям, тому вважають, що [PERSON] не доведено причинно-наслідкового звязку між умовами виробництва та виявленою хворобою. Також представники відповідача зауважували, що [PERSON] під час роботи отримувала відповідні доплати за важкі умови праці та відпустку збільшеної тривалості, її відправляли на санаторне-курортне лікування, а після визначення інвалідності [PERSON] отримала відповідні компенсаційні виплати, також їй було призначено пенсію по інвалідності. Обсяг фізичних страждань позивачем, на переконання представників відповідача, перебільшується, оскільки вона керує автомобілем та веде нормальний спосіб життя. Також представником відповідача було вказано на пропуск [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду в якості додаткової підстави для відмови у позові. Під час розгляду справи судом вирішувались клопотання про допит свідків, витребування та долучення письмових доказів, тощо. Допитана за клопотанням представника відповідача в якості свідка [PERSON] пояснила, що працює на посаді начальника комплексної санітарно-технічної лабораторії ПАТ «Мотор Січ», на підприємстві проводилась атестація робочих місць, під час якої у 2009 та 2013 році вимірювався рівень вібрації на робочому місці [PERSON], при цьому рівень вібрації не перевищував допустимого рівня. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. [PERSON] з 20.02.1991 року працювала на ПАТ «Мотор Січ» спочатку на посаді ученика штампувальника, а потім штампувальника цеху № 6 до 25.03.2013 року, коли її було переведено на посаду розподільника робіт, а 25.10.2013 року звільнено у звязку з прогулом без поважних причин на підстав ст. 40 п. 4 КЗпП, що підтверджено копією трудової книжки (а.с. 125-126). Позов [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду запорізької області від 13.03.2014 року залишений без задоволення (а.с. 95-98). 30.08.2012 року на виробництві стався нещасний випадок за наступних обставин: о 09.20 годині працівником підприємства було відчинено дверцята, що зачиняють повзун пресу, вагою 23,3 кг, впали та вдарили по голові [PERSON], яка отримала травму та була направлена для лікування (акт Н-5 від 15.10.2013 року, акт Н-5 від 12.12.2013 року, акт Н-1 а.с. 9-10, 11-12, 108-109). Причиною нещасного випадку вказані дії або бездіяльність механіка цеху № 6 Пат «Мотор Січ» [PERSON] Медичним висновком ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» № 2115 від 22.05.2014 року (а.с. 20) встановлено наявність у [PERSON] вібраційної хвороби ІІ ст. (вегетосенсорної полінейропатії верхніх та нижніх кінцівок), яка є професійним захворюванням, отриманим внаслідок тривалої роботи в умовах впливу загальної вібрації, рівні якої перевищували гранично допустимі. Медичним висновком Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 21.05.2015 року (а.с. 21-22) підтверджено діагностування у [PERSON] вібраційної хвороби ІІ ст. від дії загальної вібрації з синдромом вегето-сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок в поєднанні з радикулопатією попереково-крижової L4, L5, S1, помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, нерізко вираженим парезом лівої стопи, а також наслідки черепно-мозкової травми (струсу головного мозку) у вигляді посткомоційного синдрому, астено-невротичний розлад. А також остеохондроз хребта, вроджену ваду хребта, хронічний гастродуоденіт, хронічний панкреатит. Як вбачається з довідки МСЕК 15.07.2015 року [PERSON] безстроково визначено третю групу інвалідності, причиною якої є професійне захворювання (а.с. 23). Центральною МСЕК МОЗ України 15.07.2014 року ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності встановлений у 45%, з яких 30% внаслідок професійного захворювання, 15% внаслідок виробничої травми (а.с. 24). З 01.08.2016 року [PERSON] визначено безстроково третю групу інвалідності з втратою професійної працездатності у 60% (а.с. 25-26). З листа начальника Запорізького міського управління Держсанепідслужби у Запорізькій області від 30.04.2014 року вбачається, що до 2009 року при проведенні атестації робочих місць наявність такого виробничого фактору як вібрація на робочому місці штампувальника не перевірялась (а.с. 16-17). Виписками з історії хвороби, виписними епікризами, виписками з медичної картки, копією медичної картки (а.с. 27-44, 75, 111-116, 119-121), підтверджено факт проходження лікування [PERSON] в різні періоди часу протягом 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 та 2017 років в різних медичних закладах як у звязку із травмою та вібраційною хворобою, так і з інших причин. Також судом досліджувались і надані відповідачем копії наказів, карток умов праці, протоколів вимірювання загальної вібрації, протоколи засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці (а.с. 86-94), на які посилались представники відповідача як на докази того, що на робочому місці [PERSON] рівень вібрації не перевищував допустимих рівнів, умови роботи були безпечними, а підприємством з працівниками проводились відповідні інструктажі з питань безпеки праці. Актом П-4 від 12.06.2014 року встановлено, що при проведенні розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у [PERSON], а саме вібраційної хвороби ІІ ст. (вегето-сенсорної полінейропатії верхніх та нижніх кінцівок) причиною виникнення професійного захворювання визначено наявність на робочому місці позивачки загальної вібрації, рівень якої перевищував гранично допустимий (а.с. 18-19). Вказаний акт ПАТ «Мотор Січ» не оскаржувався. При вирішенні спору суд виходить з такого. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 153 КЗпП визначений обовязок власника забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці. Так, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Відповідно до ст. 158 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Статтею 173 КЗпП визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Оцінюючи доводи позивача про те, що ушкодження її здоровя та наступна інвалідізація безпосередньо повязана з шкідливими умовами праці на підприємстві та отриманою виробничою травмою, а також заперечення відповідача про відсутність на робочому місці [PERSON] шкідливих виробничих факторів, відсутність причино-наслідкового звязку ушкодження здоровя з умовами роботи та отриманими внаслідок трави пошкодженнями, не доведення вини відповідача у заподіянні шкоди, суд дійшов наступних висновків. Статтею 78 ч. 2 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Згідно з пунктами, 9, 10, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, інвалідність, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, встановлюється на підставі результатів огляду потерпілого членами комісії та акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою, визначеною постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112, або на підставі рішення суду про встановлення факту отримання травми на виробництві. Інвалідність, що настала внаслідок професійного захворювання, передбаченого переліком професійних захворювань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662, встановлюється у разі наявності акта розслідування хронічного професійного захворювання, складеного за формою згідно з додатком 15 до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112. Саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків. Пунктами 1.5-1.7 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоровя України № 420 від 05.06.2012 року визначено, що за наявності у потерпілого наслідків однієї травми чи професійного захворювання ступінь втрати професійної працездатності у відсотках визначається залежно від тяжкості, але не нижче першого значення, наведеного у Критеріях встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затверджених цим наказом. При встановленні втрати професійної працездатності у відсотках і потреби у додаткових видах допомоги МСЕК виходить тільки з наслідків виробничої травми або професійного захворювання та повязаних з ними станів. Якщо травма повязана з виробництвом чи професійним захворюванням, що погіршили перебіг захворювання, на яке потерпілий страждав раніше, ступінь втрати професійної працездатності визначається, виходячи із спричинених ними порушень функцій організму з урахуванням тих, що були раніше. Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 420 ступінь втрати професійної працездатності у відсотках встановлюється, виходячи з наслідків ушкодження здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання з урахуванням професійних здібностей, що є у потерпілого, клініко-функціональних можливостей і важливих професійних якостей, які дозволяють продовжувати виконання роботи за попередньою професією до нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання. Враховуються зниження кваліфікації, зменшення обсягу виконуваної роботи та важкість праці в звичайних, спеціально створених виробничих або інших умовах, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах від 5 до 100 відсотків. Аналізуючи вищевикладені положення чинного законодавства у їх сукупності, суд вважає, що у відповідності до положень чинного законодавства в цьому випадку єдиним належним та допустимим доказом наявності захворювання чи іншого ушкодження здоровя особи, причин такого захворювання або ушкодження, ступеню втрати загальної або професійної працездатності, є неоскаржений в установленому порядку висновок МСЕК. Оскільки висновком МСЕК визначено, що захворювання [PERSON] є саме професійним та є наслідком тривалої дії шкідливих факторів на виробництві, зокрема, загальної вібрації, такий висновок МСЕК відповідачем в установленому порядку не оспорювався, тож суд оцінює критично доводи представників відповідача про те, що стан здоровя [PERSON] повязаний з наявністю неї вродженої вади хребта, віковими захворюваннями, психосоматичним станом, особистим психологічним ставленням до свого здоровя, особливостями сприйняття нею свого стану, тощо. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем повністю доведено в установлений чинним законодавством спосіб те, що виявлені у неї захворювання та подальша інвалідізація є сукупним наслідком саме професійного захворювання, отриманого через тривалий вплив шкідливих факторів на виробництві, а також нещасного випадку на виробництві, вини у якому самої [PERSON] не встановлено. При цьому суд також враховує, що перевищення гранично допустимого рівня загальної вібрації на робочому місці [PERSON] встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 12.06.2014 року, який відповідачем не оскаржувався, а висновки, викладені у ньому, не спростовані. У своїх висновках суд також ґрунтується і на тому, що до 2009 року на робочому місці [PERSON] під час його атестації вимірювання рівня загальної вібрації не здійснювалось взагалі, коли саме у цеху № 6 проводилась модернізація чи заміна обладнання, вживались заходи для зниження рівня шуму та вібрації представниками відповідача суду не повідомлено, між тим як [PERSON] на вказаному робочому місці працювала з 1991 року, тож не виключено, що стан її здоровя протягом років поступово погіршувався, а вібраційна хвороба розвивалась та посилювалась до того моменту, коли отримана [PERSON] травма у 2012 році раптово не погіршила її стану та не виявила усієї сукупності наростаючих проблем зі здоровям. Посилання представників відповідача на те, що [PERSON] проходила медичні обстеження, перевірялась на чутливість до вібрації, а рівень загальної вібрації не перевищував гранично допустимого рівня, не впливають на вищевикладені висновки суду, адже суду відповідачем не повідомлено у який спосіб віброчутливість [PERSON] перевірялась, до того ж конкретні наслідки впливу вібрації на організм людини, тривалість та рівень вібрації, які є безпечними та не призводять до негативних наслідків, для кожної конкретної людини є індивідуальними, тож навіть у разі перебування рівня загальної вібрації у межах допустимих показників це не виключає індивідуальну чутливість певної особи до впливу такого фактору та, як наслідок, розвинення у неї вібраційної хвороби. Таким чином, суд вважає, що працедавцем ПАТ «Мотор Січ» у цьому випадку не в повній мірі виконувався обовязок із створення безпечних умов праці, впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників, тож вина саме підприємства в ушкодженні здоровя [PERSON] доведена. Враховуючи таке, суд вважає, що твердження [PERSON] щодо наявності у неї права вимагати, а у відповідача обовязку відшкодувати моральну шкоду ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а її право може бути захищено у заявлений спосіб. Посилання представника відповідача на пропуск [PERSON] строку позовної давності суперечать положенням ст. 268 ЦК України, пункт третій першої частини якої вказує, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Статтею 1195 ч. 1, 3 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Для розуміння сутності та клінічних проявів захворювання, на яке страждає позивач, оцінки відповідності субєктивного опису позивачем її фізичних та моральних страждань обєктивним данним, судом з всесвітньої мережі Інтернет наводиться наступна інформація, яка перебуває у загальному доступі (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%92%D1%96%D0%B1%D1%80%D0%B0%D1%86%D1%96%D0%B9%D0%BD%D0%B0_%D1%85%D0%B2%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B1%D0%B0). Вібраційна хвороба це професійне захворювання, що спричинюється тривалою дією вібрації на організм людини. Строки розвитку та гострота захворювання залежать від спектральних характеристик вібрацій. Основні прояви вібраційної хвороби: зміна тонусу судин, обміну в нервово-мязовій та кістковій системах, зменшення кровозабезпечення тканин, порушення регуляції серцево-судинної та нервової систем. Характерні скарги: оніміння кінцівок, побіління пальців, біль, відчуття холоду, слабість в руках, порушення чутливості; нерідко стомлюваність, нерізкі головні болі, підвищена дратівливість, порушення сну. При лікуванні вібраційної хвороби ефективні медикаменти і фіз. методи лікування, що поліпшують кровозабезпечення і обмінні процеси в нервово-мязовій системі. Рекомендуються спазмолітики, вітаміни групи В, гангліоблокатори, лікувальна гімнастика, масаж, теплові процедури, сірководневі, радонові ванни та інш. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] внаслідок отримання професійного захворювання, тілесних пошкоджень внаслідок виробничої травми, подальшої інвалідізації, безумовно зазнала та продовжує зазнавати моральних та фізичних страждань, які обумовлені фізичним болем, обмеженістю рухливості, неможливістю перебувати тривалий час в одній позі або пересуватися пішки на довгі відстані, стомлюваністю, тощо. При цьому суд враховує, що [PERSON] має для підтримання задовільного стану здоровя та самопочуття систематично лікуватись, повне відновлення її здоровя не виявляється можливим, а рівень професійної працездатності знижений настільки, що перешкоджає їй працювати за фахом та реалізовувати таким чином конституційне право на працю, що значно впливає на звичайний ритм її життя, обмежує її у свободі спілкування з оточуючими, примушує докладати додаткових зусиль для організації нормального існування. Також судом враховується тривалий час та значні зусилля, які була вимушена докласти [PERSON] для доведення факту порушення своїх прав, зібрання відповідних документальних доказів та підтвердження їх переконливості перед судом. Зважаючи на викладене, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] частково, а суму у 100 000 гривень вважає такою, що відповідає характеру та обсягу страждань позивача. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. З наданих представником позивача розрахунків, квитанцій, виписок з банківської картки (а.с. 130, 131, 133, 134, 135, 136, 137, 168, 169, 170, 171, 172, 173, 174) вбачається, що [PERSON] на підставі укладеного з адвокатом [PERSON] договору № 58/2017 від 11.07.2017 року про надання правової допомоги (а.с. 7) сплачено 6000 гривень за надання професійної правничої допомоги, в тому числі з усного консультування, складання позовної заяви та письмових пояснень, ознайомлення з матеріалами цивільної справи, участі в судових засіданнях. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У свою чергу ст. 137 ЦПК України передбачено наступне. Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: мммми 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Статтею 141 ч. 1-3 ЦПК України вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат в частині витрат позивача з отримання професійної правничої допомоги суд враховує, що представником позивача адвокатом [PERSON] надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних нею в межах укладеного з позивачем договору; справа може бути віднесена до категорії справ середньої складності, розгляд її відбувався протягом кількох місяців, при цьому оголошення перерв було обумовлено як неявкою представника позивача в судове засідання, так і неявкою одного з представників відповідача з урахування відповідного клопотання іншого представника відповідача, оголошенням перерв для надання письмових доказів та заяв представника відповідача про забезпечення доказів; справа мала істотне значення для обох сторін; відповідачем не подавалось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а рівно і не заявлялось про неспівмірність вартості послуг адвоката складності справи, ціні позову, обсягу наданих послуг та витраченого на це часу, у звязку з чим суд вбачає підстави для стягнення з відповідача витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу пропорційно обсягу задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, який у свою чергу як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції, тож судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial