Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку № 14 по вулиці Тихій в смт. Високий Харківського району Харківської області. Згідно з довідкою КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на зазначений будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 27.01.1989 р. У вказаному будинку зареєстровано три особи, у тому числі й відповідач. Однак з 2016 року [PERSON] забрав усі свої речі та переїхав проживати в інше місто, але з обліку по теперішній час не знявся, у звязку з чим, [PERSON] не може розпорядитись своєю власністю, в неї виникають складності із відчуженням, орендою, переданням у заставу зазначеного будинку. Позивач вважає, що [PERSON] втратив право на користування будинком, оскільки не проживає у зазначеному вище будинку більше року без поважних причин. 26 жовтня 2017 року суддею було зроблено запит щодо доступу до персональних даних про [PERSON], з метою отримання інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи згідно з ч. 3 ст. 122 ЦПК України (в редакції від 03.08.2017 року). 29 листопада 2017 року від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшла відповідь на запит, згідно якої було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [INFO]. 30 листопада 2017 року по вказаній цивільній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заперечення на позовну заяву від відповідачів у встановлений законом строк і порядок до суду не надходило. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, її представник подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав та просив розгляд справи проводити без його участі. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Треті особи у судове засідання не зявились, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. Виходячи з наведеного та з того, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити рішення в справі. Враховуючи те, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази в справі, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку № 14 по вулиці Тихій в смт. Високий Харківського району Харківської області, що підтверджується копією довідки № 03355040, виданої Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ХРБТІ»), в якій зазначено, що за архівними матеріалами бюро (на 31.12.2012 р.) право приватної власності на житловий будинок № 14 по вул. Тихій в смт. Високий Харківського району Харківської області зареєстровано в цілому за [PERSON] на підставі рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 27.01.1989 р., справа № 2-666 1989 р. (а.с. 11). Як вбачається з акта-обстеження, складеного депутатом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, вул. Тиха, буд. 14, зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однак фактично в даному будинку проживають [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з червня 2016 року проживає за адресою: [INFO] (а.с. 43). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини 1\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Реєстрація проживання відповідача у будинку перешкоджає [PERSON] розпорядитись своєю власністю, в неї виникають складності із відчуженням, орендою, переданням у заставу зазначеного будинку. Як вбачається з листа № 7103/119-90/03/25-2017 від 09.10.2017 р., наданого Харківським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, від [PERSON], який зареєстрований за адресою: [INFO], будь-яких заяв та скарг до Харківського ВП не надходило (а.с. 49). Відповідно до листа № 1261/02-26 від 05.10.2017 р., наданого Височанським селищним головою Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції у період часу з 01.09.2015 р. по 05.10.2017 р. відсутня інформація щодо звернень [PERSON] з будь-якими заявами, скаргами, про те, що йому перешкоджають у користуванні житлом та про збереження за ним права користування житловим приміщенням (а.с. 45). З копії адресної карти особи вбачається, що за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, вул. Тиха, буд. 14, [PERSON], [INFO], зареєстрований з 20.04.2013 р. (а.с. 28) Відповідно до інформації від 02.11.2017 р. № 64, наданої Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Мерефа Харківського району, [PERSON] у період часу з 01.09.2015 р. по 02.11.2017 р. до амбулаторії ЗПСМ с. Високий за медичною допомогою не звертався (а.с. 47). Відповідно до положень, закріплених в ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Доказів, які б підтверджували факт того, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачам у користуванні спірним будинком, суду надано не було. Таким чином судом встановлено, що відповідач залишається зареєстрованими у спірному будинку, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, оскільки фактично він не проживає у спірному будинку. Згідно\~зі ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сімї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. Частинами 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.До ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також визнання відповідачем позову та наявність законних підстав для ухвалення рішення суду про задоволення позовних вимоги позивача, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, з урахуванням ст. 142 ЦПК України та заяви [PERSON], відповідно до якої вона просила судовий збір залишити за свій рахунок, судом вирішено повернути [PERSON] з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, та 50 % судового збору залишити за її рахунок.

Outcome: approved