Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Тересвянської селищної ради, [PERSON], де треті особи Управління Держгеокадастру у Тячівському районі, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області про скасування рішення Тересвянської селищної ради, скасування і зняття з державної реєстрації Свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку. У позовній заяві зазначила, що 13.11.2014 року Тересвянською селищною радою прийнято рішення № 748 про надання [PERSON], мешканці смт. Тересва, вул. Комарова, 50 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.09 га. для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою смт. Тересва, вул. Партизанська 48 «а». На даний час [PERSON] виготовила проектну документацію на дану земельну ділянку та отримала документи на право власності. Позивачка вважає дане рішення № 748 від 13.11.2014 року таким, що порушує її права і є незаконним з наступних підстав. Вказаним рішенням у власність [PERSON] надається частина земельної ділянки, яка знаходиться за її будинком і належить їй на праві приватної власності, так як вона - [PERSON], успадкувала, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Тячівською державною нотаріальною конторою 19.10.1994 року після смерті свого чоловіка [PERSON] (дата смерті 08.08.1989 року), житловий будинок, що розташований за адресою: 90546, смт. Тересва, вул. Партизанська, 46. Цей будинок належав її чоловікові згідно свідоцтва про право власності, виданого 17.04.1959 року виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради № 10 від 25.02.1959 року. Вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0.06 га, виділеній на підставі рішення виконавчого комітету Тересвянськї селищної ради № 213 від 15.10.1952 року, яка відведена в натурі згідно акту про відведення земельної ділянки, згідно якого межі ділянки закріплені 4-ма стовпчиками, в якості межових знаків. Такий порядок був передбачений діючим, на момент виділення земельної ділянки, Земельним кодексом УРСР прийнятим 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року та затверджений в остаточній формі редакції Президією ВУЦВК 29 листопада 1922 року (ЗУ УРСР, 1922 р. № 51, ст. 750). Цей кодекс передбачав видачу певних посвідчуючих документів після державного запису (державної реєстрації) утворених землекористуваннь (ст. 193), вказуючи при цьому, що інші документи є доказами законності землекористування (ст. 194). Зазначене вище узгоджується з положенням Указу Президії Верховної ради СРСР від 26.08.1948 року, відповідно до якого відведення громадянам земельних ділянок як в місті, так і поза його межами, для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснюються у безстрокове користування. Відповідно до положень Земельного кодексу УРСР 1922 року, що діяв на момент виділення земельної ділянки та постанови Всеукраїнського Центрального виконавчого комітету і [PERSON] народних комісарів УСРР від 23.09.1925 року, яка діяла до 20.03.1984 року (втратила чинність на підставі постанови [PERSON] міністрів Української РСР від 20.03.1984 року № 136) земельні дільниці під денаціоналізованими будинками віддаються в користування володільцю будинків і реєструються в межах цих дільниць. Стаття 11 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок в редакції, прийнятої [PERSON] Міністрів УРСР від 25.03.1950 року № 741 визначила, що земельні ділянки під будинками, що належать громадянам на правах особистої власності в містах і селищах міського типу, а також у колишніх сільських населених пунктах, перетворених на селища міського типу або приєднаних до міст чи селищ міського типу, знаходяться в користуванні власників будинків. Відповідно до положень Земельного Кодексу УРСР (1970 року) земля в Української РСР надавались в користування громадянам СРСР (ст. 13), користування землею здійснювалось безплатно (ст.14) та земля надавалась в безстрокове або тимчасове користування (ст. 15). За правилом ст. 24 цього Кодексу залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувач мав право в установленому порядку зводити житлові будови і споруди. Таким чином, чоловік [PERSON] побудував жилий будинок на відведеній для цієї мети земельної ділянки; до цього часу власником землі або його виконавчими органами позову про знос будівлі не висувалось; порушень прав інших громадян при будівлі споруд ним або порушень основних будівельних норм не встановлено. Зазначені будівлі чоловік позивачки експлуатував за призначенням, мешкав там з сімєю до дня смерті, що сторонами по справі не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного Кодексу УРСР 1970 року, який діяв на момент набуття права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною, оскільки ст. 111 Земельного кодексу УРСР 1970 вказувалося «Усі землі в межах селища перебувають у віданні селищних [PERSON] народних депутатів. Положення статті 84, частини першої і частини третьої ст. 85, статей 86,87, 89 98 цього Кодексу поширюються на землі населених пунктів, віднесених у відповідності з законодавством Української РСР до категорії селищ міського типу.». Пункт 5 [PERSON] Верховної [PERSON] УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Разом із тим у такому випадку право користування земельною ділянкою не є самостійним, таким як обовязковою умовою для його виникнення є наявність у особи права власності на нерухоме майно, в позивачки воно підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого Тячівською Державною нотаріальною конторою 19.10.1994 року. 20.05.2013 року [PERSON] звернулася з заявою, до голови Тересвянської селищної ради щодо оформлення права власності на земельну ділянку площею 0.06 га, на якій розташоване дворогосподарство за адресою: 90564, смт. Тересва, вул. Партизанська, 46. Але ніяких дій з боку голови Тересвянської селищної ради так і самої ради, які б дали змогу розпочати процес оформлення права власності на земельну ділянку площею 0.06 га, не здійснено, що порушує її права внаслідок їх бездіяльності. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 6 вересня 2012 року № 5245 VI 10 документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності Законом, є дійсними. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Вважає дії відповідача незаконними і такими, що сприяли в незаконній приватизації [PERSON] частини її земельної ділянки, оскільки у відповідності з п. «г» ч. 1 ст. 121 , ч. 2 ст. 118 Земельного кодексу України вона має право на безоплатну передачу у власність шляхом приватизації 0.25 га землі, а в її випадку мова йде лише про 0,06 га, і рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про це повинно бути прийнято у місячний строк з дня подання матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Земельного кодексу України 1990 року та ч. ч. 3, 4, ст. 142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення (викуп) земельної ділянки може відбуватися у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 ЗК УРСР 1990 року та ст. 143, ч. 10 ст. 149 ЗК України 2001 року. Ніяких таких судових процесів, щодо вилучення з користування частини земельної ділянки не відбувалося. Крім того зазначає, що вона є власником земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою рішення про виділення якої оскаржується, однак в проектній документації щодо відведення земельної ділянки підпис в підтвердження погодження меж не ставила. Якщо в даній документації наявний підпис, то він належить не їй і є підробкою. Тобто вказана проектна документація виготовлена в порушення ст.ст. 106, 107 ЗК України. За таких обставин рішення Тересвянської селищної ради № 748 від 13.11.2014 року та свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану в смт. Тересва, вул. Партизанська, 48 «а» порушують її права, є незаконними, підлягають скасуванню та зняттю з державної реєстрації. Просить скасувати та визнати нечинним рішення Тересвянської селищної ради № 748 від 13.11.2014 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.09 га. для будівництва житлового будинку, господарських будівель споруд [PERSON], мешканці смт. Тересва, вул. Комарова, 50 за адресою смт. Тересва вул. Партизанська, 48 «а». Скасувати і зняти з державної реєстрації свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і додатково пояснив, що селищна рада не переконалася в тому, що частина спірної земельної ділянки знаходиться у користуванні позивачки [PERSON] і на його думку оспорюваним рішенням незаконно позбавлено [PERSON] права користування частиною вказаної земельної ділянки. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і додатково пояснив, що селищна рада передала у власність відповідачки і частину земельної ділянки, яка перебувала у їх користуванні. Огорожа, на яку вказує представник відповідачки,не є межовим знаком, а тільки відгороджує господарський двір. При цьому колодязь розташований на їх, а не [PERSON] земельній ділянці. Просить позов задоволити. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає, що оспорюване рішення Тересвянської селищної ради є законним і не порушує ніяких прав позивачки. На його думку жодних доказів про те, що спірна земельна ділянка належить чи раніше належала позивачці не наданою. При цьому в свідоцтві про право спадщину не зазначено меж та площу земельної ділянки. Жодним чином не встановлено накладок однієї земельної ділянки на іншу. Типовий проект не може бути доказом, оскільки він є тільки документом рекомендаційного характеру. Просить в задоволенні позову відмовити. Представники Тересвянської селищної ради проти позову заперечили посилаючись на те, що сторони є близькими родичами і між користованими ними земельними ділянками встановлена огорожа. Оскільки в селищній раді по господарський облік не ведеться, то і будь які дані щодо цього в селищній раді відсутні. Оспорюване рішення вважають правомірним і просять в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи управління Держгеокадастру в Тячівському районі в судовому засіданні проти позову заперечив мотивуючи тим , що не подано документів на право власності позивачки на спірну земельну ділянку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є фактичними суміжними землекористувачами. Рішенням Тересвянської селищної радою за № 748 від 13 листопада 2014 року надано відповідачці [PERSON], мешканці смт. Тересва, вул. Комарова, 50 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.09 га. для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою смт. Тересва, вул. Партизанська 48 «а». (а.с. 8). А згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.10.1994 року, виданого Тячівською державною нотаріальною конторою , позивачка [PERSON] отримала в спадщину житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в смт. Тересва. вул. Партизанська, 46, на земельній ділянці, площа якої не визначена(а.с.12). Зазначений будинок з надвірними спорудами колись належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Тересвянською селищною [PERSON] народних депутатів 17 квітня 1959 року за №120( а.с. 10). При цьому для його будівництва була відведена земельна ділянка площею 0.06 га., що стверджується актом відповідної комісії( а.с. 11). Позивачка стверджує, що 20.05.2013 року звернулася з заявою до голови Тересвянської селищної ради щодо оформлення права власності на земельну ділянку площею 0.06 га., на якій розташоване дворогоподарство за адресою смт. Тересва. вул. Партизанська, 46, однак жодних дій по вказаній заяві селищною радою не здійснено і внаслідок бездіяльності селищної ради порушено її права на приватизацію земельної ділянки, а скориставшись цим відповідачка [PERSON] приватизувала земельну ділянку, яка розташована позаду її будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його матірю і йому відомо, що в жовтні 2013 року його мати подавала в Тересвянську селищну раду заяву на приватизацію земельної ділянки. Протягом пяти місяців вказана заява не була зареєстрована в селищній раді. А через півтора року Тересвянська селищна рада прийняла рішення про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки площею 0.09 га. у власність відповідачки [PERSON]. При цьому жодного рішення по заяві його матері [PERSON] Тересвянська селищна рада не приймала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що памятає як у 1972-1974 роках межа між земельними ділянками була із металевої сітки. Дана межа проходила по колодязю, який знаходився на стороні ділянки [PERSON] і на даний час межа не змістилася. Потім [PERSON] (спадкодавець) відпустив частину землі своїй доньці. Думає, що земельна ділянка до огорожі належить сімї Мокан. Нова огорожа встановлена близько 7-8 років тому назад. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що весною минулого року він за заявою [PERSON] з виїздом на місце здійснював обміри присадибної земельної ділянки. При цьому межі і розташування обєктів замовник показував сам. За наслідками обмірів було складено відповідну схему( а.с. 98). Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. У відповідності до ст. 81 ч.1 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а також приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Підстави та порядок набуття права на землю, а також порядок передачі земельних ділянок визначено у ст.ст. 116, 118 ЗК України. Із зазначених норм випливає, що отримання земельної ділянки у власність або в користування супроводжується різними діями зацікавленої особи, прийняттям відповідних рішень органу місцевого самоврядування (щодо дачі згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, про затвердження проекту відведення та про передачу земельної ділянки). У відповідності до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, рішенням Тересвянської селищної ради від 13.11.2014 року за № 748 надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту відводу земельної ділянки площею 0.09 га у власність в смт. Тересва по вул. Партизанській 48 «а». При цьому матеріалами цивільної справи, зокрема з інвентарних справ суміжних землекористувачів ( а.с.88-96, 137-145, 171) встановлена конфігурація земельних ділянок і розташування розміщених на них обєктів по відношенню одна до одної, в тому числі колодязя, який міститься на ескізах обох інвентарних справ і по відношенню до якого відображаються межа суміжних земельних ділянок, згідно до яких частина спірної земельної ділянки віднесена до успадкованого дворогосподарства позивачки. Статтею 11 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок в редакції, прийнятої [PERSON] Міністрів УРСР від 25.03.1950 року № 741, яке діяло на момент передачі спадкодавцю [PERSON] земельної ділянки і оформлення ним права на нерухоме майно, визначено, що земельні ділянки під будинками, що належать громадянам на правах особистої власності в містах і селищах міського типу, а також у колишніх сільських населених пунктах, перетворених на селища міського типу або приєднаних до міст чи селищ міського типу, знаходяться в користуванні власників будинків. Відповідно до ст. 16 ЗК Української РСР (у редакції від 8 липня 1970 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови [PERSON] Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської [PERSON] народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. А відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК Української РСР (у редакції від 8 липня 1970 року) право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських [PERSON], а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних [PERSON] народних депутатів. Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, які регулювали дані правовідносини на час їх виникнення, спадкодавець [PERSON] набув статус належним землекористувачем відведеної йому земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво в смт. Тересва, вул. Партизанській.46, загальною площею 600 кв. м., розміри та межові знаки якої було визначено у передбаченому на той час порядку та передано йому, як забудовникові у відповідне розпорядження. В подальшому після смерті чоловіка [PERSON], в порядку спадкування, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.10.1994 року позивачка [PERSON] успадкувала спадщину за [PERSON] , яке складалося з цілої частини житлового будинку з надвірними спорудами №42(46) по вул. Партизанській в смт. Тересва. За загальними правилами до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в силу чого до позивачки [PERSON], як спадкоємиці [PERSON] перейшло і субєктивне право, передбачене ч.ч.1 та 2 ст. 118 ЗК України щодо спрощеної процедури приватизації земельної ділянки, що знаходилася в користуванні спадкодавця [PERSON] в розмірі відведеної йому земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво в с. Тересва, вул. Партизанська , 42, загальною площею 600 кв. м., розміри та межі якої було визначено у передбаченому на той час порядку та передано йому як забудовникові у відповідне розпорядження. Крім того, за встановлених судом обставин справи, до неї, як спадкоємиці за законом і власником зазначеного житлового будинку перейшло і право передбачене ст. 120 ЗК України про перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду. З урахуванням наведеного, суд вважає, що є таким, що порушує земельне право позивачки [PERSON], як власника житлового будинку із відповідними господарськими будівлями в смт. Тересва по вул. Партизанська, 46(колишній номер 42) рішення Тересвянської селищної ради від 13 листопада 2014 року за №748 в частині надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки площею 0.0900 га. у власність в смт. Тересва по вулиці Партизанська, 48 «а» гр.. [PERSON], мешканці смт. Тересва вул.. Комарова, 50, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, оскільки це рішення стосується не вільної земельної ділянки і без відповідного вирішення питання про вилучення або позбавлення права належного землекористувача на цю земельну ділянку зазначене рішення прийнято з порушенням вимог ст. 149 ЗК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення Тересвянської селищної ради від 13 листопада 2014 року за №748 в частині надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки площею 0.0900 га. у власність в смт. Тересва по вулиці Партизанська, 48 «а» гр.. [PERSON], мешканці смт. Тересва вул.. Комарова, 50, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель. Що стосується позовних вимог в частині скасування і зняття з державної реєстрації Свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку, то ухвалою Тячівського районного суду від 2 березня 2017 року позовну заяву в цій частині залишено без розгляду на підставі ст.. 207 ч.1 п.5 ЦПК України( а.с.176).

Outcome: approved