Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить розділити між нею та [PERSON] спільно набуте майно : житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані по [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності між сторонами по справі на вказане майно, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного вище будинковолодіння. Крім цього, позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат, стягнувши з відповідача на її користь понесені судові витрати. [PERSON] подано позовну заяву до сторін по справі, в якій він просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] 140 250 грн., як безпідставно набутих коштів, залучивши позивача до участі у цій справі, як третю особу із самостійними вимогами на предмет спору. В позовній заяві позивачем [PERSON] в обґрунтування заявлених вимог вказано, що сторони з 27 квітня 2004 року по жовтень 2018 року перебували між собою у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. Під час перебування в шлюбі сторони по справі на підставі договору купівлі-продажу придбали майно, яке складається із будинковолодіння, розташованого по [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння на праві власності було зареєстровано за відповідачем - [PERSON] . Оскільки в добровільному порядку немає змоги провести розподіл нерухомого майна, належного сторонам - [PERSON] звернулась із даним позовом до суду. В обгрунтування позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - [PERSON] вказано, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] , є, відповідно, його сином та невісткою. Вказаними особами в 2010 році у [PERSON] був придбаний житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] не вистачало коштів на придбання вказаного будинковолодіння, [PERSON] сплатив аванс за цей будинок у сумі 5 000 умовних одиниць, що підтверджено відповідною розпискою. Вказані кошти позивачеві власниками будинковолодіння повернуті не були, хоча він ці кошти останнім не дарував. Таким чином, [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] 140 250 грн. безпідставно набутих коштів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені нею вимоги підтримав повністю, дав пояснення відповідно до змісту позовної заяви. Щодо вимог третьої особи представник позивача заперечив, вказав, що ці вимоги не підтверджені належними доказами, оскільки в розписці сума не конкретизована, так як вказана в умовних одиницях. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнав вимоги позивача, не заперечуючи проти вимог третьої особи, посилаючись на те, що спірне будинковолодіння дійсно було придбано за грошові кошти батьків довірителя. Відповідач у судове засідання подав письмову заяву, якою підтвердив, що ні позивач, ні відповідач грошових коштів на придбання житлового будинку, що є предметом позову не надавали. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи в судовому засіданні підтримали заявлені останнім вимоги, пояснили, що сторони по справі дійсно придбали будинковолодіння за кошти батьків відповідача, оскільки власних коштів на той момент не мали. [PERSON] пояснив, що дійсно сплатив власнику будинковолодіння 5 000 доларів США, які б від сторін не вимагав би повернути, якщо б вони зберігли сім`ю. Під час судового провадження третьою особою заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] , яке судом задоволено. Інших клопотань сторонами заявлено не було. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін, суд дійшов до наступного. Правовідносини між сторонами виникли з приводу нерухомого та рухомого майна, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу. Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України. Із копії витягу про державну реєстрацію прав за №30650076 від 18 липня 2011 року, наданого суду позивачем, встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] (форма власності приватна, частка ціла). Підставою набуття права власності вказано договір купівлі продажу. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 18 липня 2011 року. Копія технічного паспорту, виготовленого станом на 20 квітня 2011 року, доводить, що по [ADDRESS] , розташовано будинковолодіння, яке складається із житлового будинку 1982 року забудови загальною площею 101 м2, а також господарських будівель. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься у Сімейному кодексі України. Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (виключенням є лише майно, придбане хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, а також майно, набуте внаслідок приватизації державного житлового фонду, окрім періоду часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно). Отже, для вирішення питання розподілу майна, як спільного сумісного майна подружжя слід довести, що це майно придбано під час шлюбу. Позивачем суду надані докази набуття відповідачем права власності на вказане в позові нерухоме майно, а саме : будинковолодіння, розташованого по [ADDRESS] , з 01 липня 2011 року - відповідно до вимог ч.3 ст.334 ЦК України, згідно із якою - право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Однак, суду не надано жодного доказу, що це майно було набуто відповідачем саме під час перебування у шлюбі із позивачем. Частиною1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В позові позивач [PERSON] як на підставу позову посилалась на ті обставини, що спірне майно набуте під час перебування сторін по справі у шлюбі між собою, однак, в порушення вимог ст.81 ЦПК України доказів на підтвердження цих обставин не надала. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого по [ADDRESS] , як спільного сумісного майна подружжя, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому у її позові слід відмовити. В свою чергу, третьою особою заявлено вимогу про стягнення зі сторін по справі коштів, які були надані [PERSON] як аванс під час купівлі вказаного вище будинковолодіння. Із дослідженої судом копії розписки, посвідченої Степанською селищною радою 19 липня 2010 року, встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] аванс за продаж будинку за адресою : [ADDRESS] в сумі 5 тисяч умовних одиниць. Допитана судом за клопотанням третьої особи свідок [PERSON] показала, що вона є дружиною [PERSON] , із яким дійсно придбали житловий будинок для сина та невістки. Свідок підтвердила, що вказаний у позові спірний житловий будинок був придбаний за грошові кошти, надані нею із чоловіком, в той час як син із невісткою власних коштів не мали, так як син не був працевлаштований та не мав доходів, а невістка працювала незначний час. Зі слів свідка : грошові кошти, як і безпосередньо спірний житловий будинок вони з чоловіком синові не дарували. Враховуючи наведене, третя особа просить стягнути зі сторін по справі сплачені ним грошові кошти, як безпідставно набуті сторонами по справі. Як на підставу позову третя особа посилається на норми ст.1212 ЦК України, частиною 1 якої визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи зміст вказаної норми, поверненню підлягає не будь-яке набуте майно, а виключно майно, набуте без достатньої правової підстави. Сторони та третя особа підтвердили, що жодних договорів з приводу надання грошових коштів ними не укладалось. Допитана судом свідок, як і третя особа, що заявила вказану вимогу, підтвердили в судовому засіданні, що надання коштів було добровільним та на т ой момент не мало на меті їх тимчасове користування сторонами по справі, а надавалось безстроково, оскільки як позивач, так і відповідач не мали самостійних доходів. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що вказані кошти мали ознаки грошової допомоги, яка надавалась сторонам по справі добровільно. На користь цієї позиції свідчить також, факт реєстрації права власності на спірне будинковолодіння за відповідачем. Згідно із п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України - не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, оскільки надані третьою особою грошові кошти є допомогою, яка надавалась фізичній особі іншою фізичною особою - такі кошти не підлягають поверненню, як безпідставно набуте майно, відповідно до змісту ст.215 ЦК України, через що у позові третьої особи також слід відмовити. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити як у первісному позові, так і у позові третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, судові витрати у цій справі, згідно із змістом ст.141 ЦПК України слід віднести за рахунок, відповідно, позивача та третьої особи. На підставі наведеного, ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст.16, 1212, 1215 ЦК України,

Outcome: dismissed