Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що тратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 16.10.1986 року та свідоцтва про право власності, вона є власником 79/100 частки житлового будинку [ADDRESS] .. Відповідчка [PERSON] являється невісткою, [PERSON] є онуком. Згідно з довідкою з місця проживання та про склад сім`ї мікрорайону «Кривалівський» від 27 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . З 15 грудня 201 року і по 28 грудня 2020 грудня вказані особи за вищезазначеною адресою не проживають. Також позивач зазначила, що комунальні послуги відповідачі не сплачують, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в помешканні не має і взагалі будинком не цікавляться. Також, згідно акту сусідів відповідачі за вищевказаною адресою не проживають з 15.12.2019 року та жодного разу не з`являлися. З огляду на викладене вище та посилаючись на ст.ст. 316, 317, 405 ЦК України, позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляджу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Малашевський К.Л. викладенні вимоги в позовній заяві підтримав в повному обсязі. Наполягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідачів [PERSON] та [PERSON] було розміщене 17 березня 2021 року, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 17.03.2021 року вони вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи повідомлені належним чином. В судовому засідання допитаний свідок [PERSON] , який повідомив, що відповідач [PERSON] , являється невісткою позивача, а [PERSON] є онуком. Дійсно з 15 грудня 2019 року відповідачі по справі не проживають та не з3являються за місцем своєї реєстрації за адресою [ADDRESS] . Крім того, особистих речей в будинку не має. Місце проживання та перебування н відомо. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідачі належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилися в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування серія номер:2-5815, виданого 16.10.1986 року та свідоцтва про право власності серія номер:433 виданого 11.10.1986 року. ЖЕВ Черкаського міськвиконком, 79/100 частки житлового будинку по [ADDRESS] . (а.с.4). Як вбачається з довідки від 27 грудня 2020 року № 349 з місця проживання та про склад сім`ї, виданої головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Кривалівський» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , а ле з 15 грудня 2019 року за вищевказаною адресою не проживають. Разом з тим, як вбачається з акту опитування сусідів від 27.12.2020 року №348 складеного головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Кривалівський» [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за адресою зареєстрованого місця проживання, а саме: [ADDRESS] , не проживають з 15 грудня 2019 року. (а.с.5). \~Пленум\~Верховного Суду\~України у\~постанові «Про\~деякі питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, не користуються цим житлом і не виконують обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 р. справа №6-57цс11. Отже позивачем обраний належний спосіб захисту, який передбачений ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У пункті 39 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи, що відповідачі відсутні більше одного року за місцем свого проживання, не користуються житловим приміщенням, не виконують обов`язки наймача житла і не можуть в добровільному порядку знятися з зареєстрованого місця проживання, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем [PERSON] не заявлено клопотання про відшкодування понесених нею витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved