Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в Кам`янський районний суд Черкаської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Кам`янська районна державна адміністрація Черкаської області про визнання втраченим права користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Станом на 25 червня 2020 року за зазначеною адресою зареєстрована вона, її дочка [PERSON] та її діти - [PERSON] , [INFO] , неповнолітній [PERSON] , [INFO] . [PERSON] виїхала із старшим сином [PERSON] ще у 2008 році до США, де проживає до цього часу та народила там сина [PERSON] , має там свою сім`ю та відповідно житло. Дочка з дітьми проживає в США, штат Флорида більше 10 років. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву, в якій просить провести розгляд справи без її участі в судовому засіданні, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про час, день та місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку належним чином відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, про що свідчить виклик відповідачів на офіційному веб-сайті Кам`янського районного суду Черкаської області від 10.09.2020. Представник третьої особи Кам`янської районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, надали до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позов підтримують, не заперечують проти його задоволення. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідачі вважаються повідомленими про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування будинку від 27 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Черкаської області Бойко Л.В., Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18039272 від 11.03.2008 р., рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 13 червня 2018 року №696/248/18 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] (а.с. 4-7). З довідки Виконавчого комітету Кам`янської міської ради № 3080 від 25.06.2020 року про склад сім`ї вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Разом з нею за даною адресою зареєстровані: [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Актом складеним 31 травня 2020 Головою вуличного комітету Плаксій О.І. за підписами [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] вбачається, що в домоволодінні по [ADDRESS] [PERSON] , прописані дочка [PERSON] та її діти [PERSON] і [PERSON] , які фактично не проживають з 2008 року, а живуть за кордоном в США штат Флорида (а.с. 12). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійснені. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] понад встановлені строки проживають не за місцем своєї реєстрації, то вони підлягають визнанню таким , які втратили право на користування житлом, власником якого є позивач по справі. Разом з тим вирішуючи питання про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом по [ADDRESS] суд виходить з наступного. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст.ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захит, як до так і після народження. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Дане знайшло своє підтвердження у постанові Верховного Суду України, справа № 206/3425/18 від 25.08.2020 року. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ч. 3 ст. 29 ЦК України відповідно до якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Зважаючи на вік дитини, можна зробити висновок про неможливість нею самостійно обирати місце проживання, і не проживання її разом зі своєю матір`ю обумовлене поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування даним житлом. Також позивачем не надано доказів того, що відповідачка має на праві власності інше житло, в якому вона зможе зареєструвати дитину, також не надано доказів того, що сам малолітній забезпечений житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та її старшого чина [PERSON] такими які втратили право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, що стосується визнання неповнолітнього [PERSON] таким який втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] - слід відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також мають бути присудженні понесенні останнім витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial