Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], ПАТ «Банк»Київська Русь», третя особа ПП «Юляна» про визнання договору поруки недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що з 26 червня 1997 року вона перебуває в шлюбі з [PERSON] Займаючись підприємницькою діяльністю, її чоловік неодноразово здійснював ті чи інші фінансові операції, що виходили за межі побутових і вона давала на це свою згоду. У серпні 2014 року їй стало відомо, що 9 листопада 2012 року було укладено договір поруки №9161-12-12, у відповідності до якого, [PERSON] поручився перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за ПП «Юляна» по кредитному договору №9158-12-12 від 9 листопада 2012 року, згідно якого ПП «Юляна» отримало 313000 грн. В 2014 року ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулося до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ПП «Юляна» та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості в сумі 184958 грн. Вищезазначені грошові кошти не використовувалися в інтересах їхньої сім'ї, а укладений її чоловіком договір поруки виходить за межі дрібного побутового. Вона не надавала згоди на укладання договору поруки №9161-12-12, а стягнення з [PERSON] коштів порушує її право та відбирає в неї кошти, які вона мала використовувати на потреби сім'ї. Вважає, що вказаний договір поруки підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п.1.ч.1 ст.31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Договір поруки, укладений її чоловік не є дрібним побутовим, оскільки має високу вартість (313000 грн.). Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, ч.1 ст. 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, юридичним наслідком договору поруки в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою , п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним (оспорюваний правочин). Стягнення банком грошових коштів порушує її особисті права та охоронювані законом інтереси так як кошті, стягненні банком є спільною сумісною власністю подружжя. Просила суд визнати недійсним договір поруки №9161-12-12 укладений 9 листопада 2012 року та стягнути з ПАТ «Банк «Київська Русь» судові витрати. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, викладених вище. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій позов визнав, просив його задовольнити. Представник ПАТ «Банк «Київська Русь» в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечував. Представник третьої особи ПП «Юляна» в судовому засіданні позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. 9 листопада 2012 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] було укладено договір поруки №9161-12-12. Пунктом 2.1 договору передбачено, що [PERSON] зобов'язується солідарно та в повному обсязі відповідати перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за виконання ПП «Юляна» зобов'язань за кредитним договором №9158-12-12 від 9 листопада 2012 року, який було укладено між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПП «Юляна». Відповідно до п.2.2. договору поручителю добре відомі і зрозумілі всі умови та зобов'язання боржника за кредитним договором, в тому числі: повернути кредитору кредит в сумі 313000 грн. в строки, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором; сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 25,0% річних та інші платежі в строки, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором; у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту або процентів позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з кредитним договором з урахуванням встановлено індексу інфляції, а також 30% річних від простроченої суми, за весь час прострочення; остаточне погашення кредиту, процентів за його користування та інших платежів, визначених кредитним договором, здійснити не пізніше 8 листопада 2015 року. Як вбачається з п. 7.3. договору, поручитель гарантує, що на укладення цього договору є згода дружини поручителя, котрий перебуває у зареєстрованому шлюбі або проживає сім'єю без реєстрації шлюбу і підписання цього договору не приведе до порушення будь-якого положення чинного законодавства України стосовно поручителя. Частина 1 ст. 215 ЦК передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Суд вважає, що посилання позивачки при зверненні до суду з вимогою про визнання правочину недійсним на ст. 215 ЦК України, як на підставу визнання правочину недійсним є безпідставним, оскільки доказів того, що її чоловіком та банком на момент вчинення правочину не було додержано вказаних в ст. 203 ЦК вимог [PERSON] суду не надала. Як на основну підставу для визнання договору поруки недійсним, позивачка вказує, що на момент укладання сторонами договору поруки не було додержано вимог ч.ч.1, 2 ст.65 СК України, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2). Суд вважає помилковим твердження позивачки про те, що в даному випадку діють норми саме СК України. Частиною 1 ст.60 СК передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень ч. 4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Оскільки право спільної власності подружжя не є особливою формою власності, а лише надає подружжю - суб'єктам права приватної власності - спеціальні повноваження щодо здійснення належного їм права власності, то на правовий режим спільної сумісної власності відповідно до коментаря до ст. 61 СК України поширюються ті заборони та обмеження, які притаманні праву приватної власності. Стаття 65 СК України, в свою чергу, визначає правові засади здійснення права розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У розвиток положення загальної норми абз.1 ч.2 ст.369 ЦК, яка присвячена розпорядженню майном, що є у спільній сумісній власності, спеціальні правила даної статті передбачають наявність взаємної згоди обох з подружжя при здійсненні розпорядження. У випадках вчинення інших правочинів (договорів), в яких грошові кошти виступають засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається. Кожен з подружжя має право відчужити на користь третьої особи майно, що є у спільній сумісній власності або 1) після визначення частки та виділу в майні в натурі, або 2) після визначення частки та визначення порядку користування майном (ст.67 СК). І лише після визначення частки в майні, будь-який учасник спільної часткової власності має право розпоряджатися своєю часткою на свій розсуд: без необхідності одержання згоди другого співвласника, будь-яким способом і на користь будь-якого суб'єкта (ст.361 ЦК). Оскільки при укладенні договору поруки [PERSON] взяв на себе зобов'язання по виконанню кредиту ПП «Юляна», а не вчиняв дій по розпорядженню спільним майном подружжя, що стверджує позивачка, її згода на вчинення даної дії [PERSON] не була обов'язковою, а тому підстав для визнання даної угоди недійсною суд не вбачає. Крім того, суд враховує те, що заявою від 9 листопада 2012 року (а.с.28), [PERSON] дала свою згоду на надання її чоловіком [PERSON], з яким вона проживає сім'єю та перебуває в шлюбі, поруки у якості забезпечення виконання зобов'язань ПП «Юляна» за кредитним договором №9158-12-12 від 9 листопада 2012 року, який було укладено між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПП «Юляна». На підставі наведеного, ст. 215 ЦК України, ст.ст. 60,65 СК України, ст.ст. 10, 14, 212, 213, ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed