Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані її син [PERSON] , онука - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі були зареєстровані за вказаної адресою у 2011 році, але ніколи не проживали, їх реєстрація носила формальний характер та порушує право позивача щодо розпорядження власністю і змушує її зайво витрачати особисті кошти на оплату за житло. Ніяких речей відповідачів у квартирі немає, [PERSON] не бере участі в утриманні вказаного житла. Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319, 321, 383, 386, 391 та 405 ЦК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та пояснила, що в травні 2009 року [PERSON] разом з чоловіком та їх дитиною приїхали з Росії на постійне місце проживання до України. Вони приїхали в їх однокімнатну квартиру [ADDRESS] батальйонів. Потім через неділю переїхали до іншого житла. Речей [PERSON] в квартирі не має. Домовленостей , що стосуються реєстрації в квартирі ніяких не було. Вони зареєстрували відповідачку, оскільки їй потрібно було оформити право на проживання в Україні. В квартирі відповідачка не жила, тому права на проживання в цій квартирі у неї , як у члена їх сім*ї нема. Представник позивача під час розгляду справи підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що позивачка є власником квартири в якій зареєстрована , відповідачка не проживає з 2009 року , але там зареєстрована. Квартплату вона не платить, квартирою не користується , речей в квартирі відповідачки немає, що свідчить про те, що вона фактично не користується цим житлом. Позивачка не може оформити субсідію , як власник несе додаткові витрати на утримання свого житла. Відповідач [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені і в інтересах малолітньої [PERSON] , позов [PERSON] не визнала та пояснила, що в травні 2009 року вони разом з її чоловіком [PERSON] приїхали з Росії та почали проживати разом з його батьками за адресою [ADDRESS] . Прожили в цій квартирі один місяць. Щоб отримати право на проживання в Україні, її свекруха її зареєструвала в цій квартирі. Під час реєстрації між сторонами було досягнуто домовленість про зберігання за відповідачами права на житло у разі фактичного непроживання. Оскільки квартира є однокімнатною, позивач бажала проживати в ній самостійно. Після цього вони переїхали в інше житло разом з чоловіком та дитиною. Зараз в неї немає іншого житла. ЇЇ чоловік її залишив, а вона зараз наймає квартиру та проживає разом з двома неповнолітніми дітьми. Сама по собі несплата комунальних платежів, на думку відповідача, не може бути підставою позбавлення її права користування житлом. Також відповідач заперечувала проти визнання малолітньої доньки такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи тим, що у такому випадку права дитини будуть порушені. Представник відповідача позов [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у його задоволені, мотивуючи тим, що у сторони домовились про те, що реєстрація [PERSON] буде зберігатись, але вони разом з дітьми проживати в квартирі не будуть . Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради позовні вимоги [PERSON] в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, не визнала Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з*явився. Від представника вказаної установи надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, проти позовних вимог [PERSON] не заперечує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є кумою відповідачки. Знає їх сім*ю з того часу як вони приїхали з Росії . Альона та її чоловік не проживали батьками за адресою [ADDRESS] . Вони постійно жили на квартирі за різними адресами. Речей [PERSON] в квартирі не було. Перешкод щодо користування цією квартирою ніхто не чинив, але це однокімнатна квартира, там був хворий батько, тому проживання двох сімей в цій маленькій квартирі було не можливим. Вони домовились про тимчасову реєстрацію [PERSON] в цій квартири, щоб вона отримала право на проживання в Україні. Коли сім*я [PERSON] та сина позивачки розпалась, то [PERSON] почала вимагати зняття з реєстрації [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що останній раз бачила [PERSON] в 2015 році на дні народженні у [PERSON] . Вона часто буває вдома у [PERSON] , та знає, що [PERSON] ніколи не жила в квартирі [ADDRESS] , а тільки була там зареєстрована. Спочатку [PERSON] сказала, що сама зніметься з реєстрації, але потім відмовилась. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 2015 року , разом працювали на заводі. З її слів знає, що якийсь час після приїзду до України жили в квартирі свекрухи, потім захворів батько і вони переїхали на орендовану квартиру. Іншого житла у [PERSON] немає, з чоловіком вони розійшлись, а тепер її виписують з квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з 2010 року , коли народилась їх друга дитина [PERSON] . . З її слів знає, що якийсь час після приїзду до України жили в квартирі свекрухи, потім захворів батько і вони переїхали на орендовану квартиру. Іншого житла у [PERSON] немає, з чоловіком вони розійшлись, а тепер її виписують з квартири. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, дійшов таких висновків. Під час розгляду справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 30 листопада 2007 року. Право власності зареєстроване за [PERSON] у встановленому законом порядку 25 грудня 2007 року (а.с. 9-10). За вказаною адресою зареєстровані позивач, її син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №\~04-07/3/1189, виданою 26 січня 2018 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 6). Також судом встановлено та підтверджується поясненнями сторін та свідків у справі, що відповідачі були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] у 2011 році за згодою позивача, але у квартирі проживали кілька місяців та з 2009 року в квартирі не проживають. Відповідач [PERSON] ніколи не була та не є на теперішній час членом сім`ї [PERSON] у розумінні частини 2 статті 64 ЖК Української РСР, оскільки не була пов`язана спільним побутом із позивачем. Крім того, судом встановлено , що з 2009 року відповідачка [PERSON] в квартирі не проживає. На підставі викладеного, стаття 405 ЦК України, на яку в обґрунтування своїх вимог та заперечень посилались сторони, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки за приписом вказаної норми закону у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вирішуючи позов [PERSON] по суті в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, суд виходить із таких положень закону. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки у відповідача не виникло право користуванням спірним житлом через наявну між сторонами домовленість про непроживання, формальна реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, зокрема - щодо оплати комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню. Одночасно суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як встановлено судом під час розгляду справи малолітня [PERSON] на теперішній час проживає зі своєю матір`ю у орендованому житлі. [PERSON] не має у власності або у користуванні іншого житла, крім тимчасово орендованої квартири. [PERSON] є батьком дитини і має рівні з [PERSON] права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] є членом сім`ї власника квартири [PERSON] та має законні підстави користуватись вказаним житлом. Згідно з частиною другою статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на зазначене, факт непроживання батька дитини у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України. Одночасно суд зазначає, що малолітня дитина на теперішній час не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з таких обставин. Позивач при звернені до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 1). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 384,20 грн.

Outcome: partial