Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Кіровської районної державної адміністрації АР Крим про відібрання дитини, мотивує свої вимоги тим, що в період з 05.11.2008 року по 31.01.2012 року позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], відповідач самовільно, без згоди матері, всупереч рішенню Апеляційного суду АР Крим у м. Феодосія від 20.03.2013 року, змінив місце проживання дитини, забравши її до місця свого проживання, у зв'язку з чим позивач позбавлена можливості вільно зустрічатися та спілкуватися з донькою через велику відстань їх проживання та перешкод, що чинять відповідачі у побаченні з дитиною. Позивач та її представник, який діяв на підставі договору доручення, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, заперечували проти його задоволення. Представник третьої особи, яка діяла на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважала за необхідне позов задовольнити у повному обсязі. Прокурор прокуратури Кіровського району АР Крим, який допущений до участі у справі, в судовому засіданні вважав за необхідне позов задовольнити у повному обсязі. Вислухавши позивача та її представника, відповідачів, думку прокурора, їх доводи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно до частини 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Постановляючи вказане рішення суд виходить виключно з якнайкращих інтересів дитини, обов'язку батьків щодо виховання дитини, та відповідальності за ухилення від здійснення батьківських обов'язків, що відповідає як статті 150 СК України так й вимогам, які містяться у Конвенції ООН про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 - ХІІ від 27.02.1991 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, та відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.12.2008 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO]/а. с. 4/. Згідно рішення Миронівського районного суду Київської області від 31.01.2012 року, яке набрало чинності, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], та залишено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом із [PERSON]/а. с. 7/. Судом також встановлено, що рішенням Апеляційного суду АР Крим у м. Феодосії № 22-ц/191/184/13 від 20.03.2013 року, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] /а. с. 10 - 11 /. Згідно акту обстеження житлово - побутових умов проживання від 21.10.2013 року стан будинку в якому проживає сім'я - задовільний, в ньому може проживати малолітня [PERSON], [INFO] /а. с. 14/. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаннях Нації 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідачі в судовому засіданні пояснили, що відмовляються віддавати дитину матері. Отже, згідно із викладеним вище очевидні правові підстави для задоволення позовних вимог, як заснованих на законі й підтверджених добутими в судовому засіданні доказами. Згідно статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з кім вона проживала. На підставі наведеного,

Outcome: approved