Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом про стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 139 327 грн. 76 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.12.2013 року між нею та відповідачем був укладений договір позики на грошову суму у розмірі 8 500 дол. США, що підтверджується розпискою від 31.12.2013 року, з умовою їх повернення до 20.02.2014 року. Позивач вказує, що через неповернення відповідачем позики за її позовом 02.07.2014 року Дніпровський районний суд м. Києва по справі № 755/15399/14-ц ухвалив рішення про стягнення з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 31.12.2013 року в розмірі 100 130 грн., що складало еквівалент суми позики 8 500 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову до суду, та 897,05 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. Позивач зазначає, що вказане рішення суду набрало законної сили 14.07.2014 року та 25.07.2014 року був виданий виконавчий лист № 755/15399/14-ц, згідно якого постановою старшого державного виконавця державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві від 11.08.2014 року відкрите виконавче провадження № 44299283 про стягнення з відповідача на її користь заборгованості в сумі 101 027,05 грн. Позивач стверджує, що станом на дату подачі позову стягнення з відповідача за виконавчим листом не проведене, погашення заборгованості на відбулося. Позивач зазначає, що наявність судового рішення про стягнення боргу та відсутність його реального виконання боржником дає правові підстави для додаткового стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, відповідно норми ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позивач просить стягнути з відповідача за період з 03.07.2014 року по 06.05.2020 року 3 % річних у розмірі 17 559,67 грн. та інфляційні втрати на суму заборгованості у розмірі 121 768,09 грн., що загалом складає 139 327 грн. 76 коп. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2020 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 27-29). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї процесуальними документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачу та відповідна кореспонденція повернута до суду із відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2014 року, ухваленим у справі № 755/15399/14-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : суми позики у розмірі 100 130,00 грн. за договором позики від 31.12.2013 року та три відсотки річних у розмірі 897,05 грн., а всього 101 027 грн. 05 коп. (а.с. 13). З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що вказане рішення суду сторонами у справі не оскаржувалось. Згідно положень частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року по справі № 755/15399/14-ц позивачу 25.07.2014 року видано виконавчий лист (а.с. 14). Постановою старшого державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві від 11.08.2014 року відкрите виконавче провадження № 44299283 по виконанню виконавчого листа № 755/15399/14-ц виданого 02.07.2014 р. Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 101 027,05 грн. (а.с. 15). Відповідно положень частини 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 18 ЦПК України). За повідомленням позивача відповідач заборгованість не сплатив, судове рішення [PERSON] не виконується. У спростування вказаних обставин будь яких доказів відповідачем суду не надано. За нормою ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року по справі № 755/15399/14-ц встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 31 грудня 2013 року було укладено договір позики в сумі 8500,00 дол. США, відповідно якого відповідач зобов`язався повернути дану суму грошей до 20.02.2014 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з тим, відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання встановлена законом, а саме приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, та право на стягнення таких коштів надано кредитору. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних страт та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого судовим рішенням. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц викладено правовий висновок про те, що коли між сторонами на підставі судового рішення виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, з матеріалів справи встановлено, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року, яке набрало законної сили, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 101 027,05 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за договором позики. Позивач просить стягнути з відповідача за період з 03.07.2014 року по 06.05.2020 року - 3 % річних у розмірі 17 559,67 грн. та інфляційні втрати у розмірі 121 768,09 грн., що загалом складає 139 327 грн. 76 коп. З моментом ухвалення судом 02 липня 2014 року рішення про стягнення боргу за договором позики у відповідача виникло грошове зобов`язання сплатити позивачу на виконання судового рішення кошти у розмірі 101 027,05 грн. Період з 03.07.2014 року по 06.05.2020 включає 2 135 дні прострочення відповідачем платежу (з 03.07.2014 року по 31.12.2014 р. - 182 дні, за 2015 р. - 365 дні, за 2016 р. - 366 дні, за 2017 р. - 365 дні, за 2018 р. - 365 дні, за 2019 р. - 365 дні, з 01.01.2020 р. по 06.05.2020 року - 127 дні). Отже, вказаний період нараховує 493 дні - у високосних роках за 2016 р. та з 01.01.2020 р. по 06.05.2020 року; та 1 642 дні - не у високосних роках. 3 % річних за заявлений період на суму заборгованості 101 027,05 грн. становить у розмірі 17 716 грн. 99 коп. ((101 027,05 х (3 : 365 : 100) х 1 642) = 13 634,50 грн.) + (101 027,05 х (3 : 366 : 100) х 493) = 4 082,49 грн.). При цьому позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних 17 559,67 грн. Тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції за липень 2014 року становив 100,4 %, серпень 2014 року - 100,8 %, вересень 2014 року - 102,9 %, жовтень 2014 року - 102,4 %, листопад 2014 року - 101,9 %, грудень 2014 року -103 %, сукупний індекс інфляції за 2015 р. становив - 143,3 %, сукупний індекс інфляції за 2016 р. - 112,4 %, сукупний індекс інфляції за 2017 р. - 113,7 %, сукупний індекс інфляції за 2018 р.- 109,8 %, сукупний індекс інфляції за 2019 р. - 104,1 %, індекс інфляції за січень 2020 року становив 100,2 %, індекс інфляції за лютий 2020 року становив 99,7 %, індекс інфляції за березень 2020 року становив 100,8 %, індекс інфляції за квітень 2020 року становив 100,8 %. Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу 101 027,05 грн. становлять у розмірі - 139 225 грн. 85 коп. ((101 027,05 х 100,4/100 х 100,8/100 х 102,9/100 х 102,4/100 х 101,9/100 х 103/100 х 143,3/100 х 112,4/100 х 113,7/100 х 109,8/100 х 104,1/100 х 100,2/100 х 99,7/100 х 100,8/100 х 100,8/100) - 101 027,05). За наведеними позивачем розрахунком інфляційні втрати становлять 121 768 грн. 09 коп., тому в цій частині позов, відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, також підлягає задоволенню. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором. Згідно положень ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За викладених обставин позов знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, тому підлягає задоволенню. Згідно посвідчення серії [NUMBER] , позивач є особою, віднесеною до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому звільнена від сплати судового збору відповідно положень п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Сторонами у справі не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат і матеріали справи не містять доказів про понесення позивачем та/або відповідачем таких витрат, визначених ст. 133 ЦПК України. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної справи судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави.

Outcome: approved