Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] , та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Свою позицію мотивує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2019 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , де зареєстрована разом з батьком [PERSON] , мамою [PERSON] та братом [PERSON] . Разом з цим, останній у будинку не проживає понад двадцять п`ять років, з яких п`ятнадцять років знаходиться за кордоном, а саме у Чеській Республіці. Участі в утриманні будинку він не бере, по господарству не допомагає, житлово-комунальні послуги не сплачує, а факт його реєстрації у будинку створює їй перешкоди у оформленні субсидії та позбавляє її права користуватися і розпоряджатися належним майном на власний розсуд. Оскільки відповідач добровільно вчинити дії по зняттю з реєстрації місця проживання не має можливості, тому просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з`явилася, однак подала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280-282 ЦПК України. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи також не з`явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області та зареєстрованого в реєстрі за № 647, належить житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 5-6). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрований, однак більше року не проживає [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками адміністратора відділу ЦНАП Перечинської міської ради №1450 від 12 серпня 2019 року, № 1623 від 16 вересня 2019 року, № 2147 від 17 жовтня 2019 року, № 2452 від 29 листопада 2019 року, № 2582 від 27 грудня 2019 року, № 233 від 30 січня 2020 року, № 405 від 27 лютого 2020 року, № 688 від 25 травня 2020 року, № 852 від 30 червня 2020 року, № 997 від 28 липня 2020 року та № 1135 від 31 серпня 2020 року, а також копією будинкової книги для прописки громадян (а. с. 7-20). Як вбачається з позовної заяви [PERSON] є рідним братом позивача [PERSON] . Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як вбачається з п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] , однак у житловому будинку [ADDRESS] не проживає більше року, при цьому його реєстрація створює перешкоди позивачу як власнику вказаного будинку у здійсненні права користування та розпорядження таким, тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується вимог в частині зняття з реєстрації відповідача в будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, як роз`яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації [PERSON] в будинку позивача також підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню сплачені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 840,80 грн. та 20 грн. комісії за послуги банку. На підставі наведеного та

Outcome: approved