Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом до [PERSON] та просить: 1) встановити факт проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 1996 року по вересень 2018 року; 2) визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартиру за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін автомобіль «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER] , залишити цей автомобіль на праві власності відповідачеві, а з нього стягнути на користь позивачки 1/2 вартості автомобіля; 4) визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін грошові кошти, що знаходяться в Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК» та знаходяться на розрахункових рахунках відповідача; 5) визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; 6) визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину автомобіля «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER] , залишити цей автомобіль на праві власності відповідачеві, а з нього стягнути на користь позивачки 1/2 вартості автомобіля; 7) визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину грошових коштів, що знаходяться а Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК» на розрахункових рахунках відповідача; 8) стягнути з відповідача на користь позивачки 1/2 частину грошових коштів, що знаходяться в Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК» на розрахункових рахунках відповідача; 9) визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін причеп до автомобіля, реєстраційний номер [NUMBER] , залишити цей причеп на праві власності відповідачеві, а з нього стягнути на користь позивачки 1/2 вартості причепа. Позов мотивує тим, що особисто зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З березня 1996 року позивачка перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. З цього часу проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки. За час спільного проживання у сторін народилась дитина, [PERSON] , [INFO] . Протягом життя позивачка працювала та отримувала заробітну плату, що складала частину сімейного бюджету. Також під час спільного проживання [PERSON] періодично виїжджала працювати за кордон, заробляти грошові кошти, що складали сімейний бюджет. Частина цих грошових коштів знаходиться на банківських рахунках відповідача. Крім цього, за вищезазначені грошові кошти було придбано майно, яке підлягає поділу. З вересня 2018 року сторони спільне господарство не ведуть. Після фактичного припинення сімейних відносин, відповідач почав обмежувати позивачку у праві власності майном, яке були придбано за спільні кошти. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не надіслав. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак її представник надіслав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що дійсно з позивачкою з 1996 року по листопад 2012 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З листопада 2012 року між ним та позивачкою існували відносини виключно щодо утримання спільної дитини. У листопаді 2012 року [PERSON] поїхала на заробітки та з цього часу з нею не проживають та спільного господарства не ведуть. Дитину [PERSON] залишила на нього. Синові на той момент було чотирнадцять років. Дійсно позивачка будучи на роботі за кордоном висилала на його ім`я грошові перекази, однак ці гроші становили утримання дитини. [PERSON] особисто повідомив, що або вона бере участь в утриманні дитини, або вирішує питання про стягнення із неї аліментів на утримання дитини. Спірна квартира придбана ним за особисті кошти та в період коли з позивачкою не проживав однією сім`єю. Автомобіль придбаний в період спільного проживання. Спірна квартира та автомобіль відчужені на користь спільної дитини та ці правочини позивачкою не оспорюються. Грошові кошти, що містяться на його банківських рахунках є його особистою власністю та не були набуті в період спільного проживання з позивачкою. Причеп дійсно придбаний в період спільного проживання з позивачкою, а тому визнає вимоги щодо його поділу по 1/2 частині кожному, однак заперечує у компенсації 1/2 частини цього причепа на користь позивачки. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (чч. 1-3 ст. 83 ЦПК України). Судом установлено, що з 1996 року по листопад 2012 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство. Цей період спільного проживання сторін є безспірним, період з листопада 2012 року по вересень 2018 року підлягає доказуванню позивачкою. [PERSON] у справі заявляла клопотання про виклик свідків, що судом було задоволено, однак ці свідки будучи неодноразово повідомленими про місце та час розгляду справу в судове засідання не з`явились без повідомлення причин. Суд не приймає в якості доказів письмові заяви свідків, що надавала позивачка разом з позовом, оскільки ці заяви за своїм змістом не мають характеру письмових доказів, а належними доказами можуть визнаватися повідомлені свідками показання виключно під час судового засідання безпосередньо суду у встановленому порядку. За довідкою Устинівської селищної ради від 8 листопада 2018 року № 2187, [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 1996 року по тепер, вели спільне господарство (т. 1, а. с. 52). За змістом довідки Комунального закладу «Устинівське навчально-виховне об`єднання «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Устинівської районної ради від 8 листопада 2018 року № 66, [PERSON] навчався в Устинівській середній школі з 1 вересня 2004 року по 31 травня 2015 року, виховувався в повній сім`ї (т. 1, а. с. 53). Довідкою Устинівської селищної ради від 14 лютого 2019 року № 1040 підтверджується, що [PERSON] проживав з [PERSON] як чоловік та дружина з 1996 року по листопад 2012 року за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . [PERSON] у листопаді 2012 року вибула за межі України та повернулась у лютому 2018 року, а протягом 2018 року приїжджала ще два рази. Тепер проживає за межами України. За період відсутності [PERSON] вихованням дитини займався батько [PERSON] (т. 1, а. с. 128). Згідно з довідкою Комунального закладу «Устинівське навчально-виховне об`єднання «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Устинівської районної ради від 14 лютого 2019 року № 7, [PERSON] навчався в Устинівській середній школі з 1 вересня 2004 року по 31 травня 2015 року. За заявою батька, свідченнями класного керівника та довідки Устинівської селищної ради, вихованням дитини з листопада 2012 року по тепер займається батько. Попередню довідку від 8 листопада 2018 року № 66, вважати недійсною, оскільки здобута [PERSON] неправдивим шляхом (т. 1, а. с. 129). Відповідно до довідки Устинівської селищної ради від 12 лютого 2019 року № 1033, [PERSON] в період з листопада 2012 року по вересень 2015 року та по тепер, як студент проживає разом з батьком та на його утриманні (т. 1, а. с. 160). За даними Державної прикордонної служби України від 8 лютого 2021 року № 388/1717/18/1602/2021, [PERSON] перетинала державний кордон для в`їзду в Україну 3 лютого 2018 року, виїжджала 26 квітня 2018 року, в`їжджала 23 липня 2018 року, виїжджала 20 вересня 2018 року, в`їжджала 5 листопада 2018 року, виїжджала 6 грудня 2018 року. Також зазначено, що інформація в базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (т. 2, а. с. 121). Аналізуючи ці дані можливо дійти висновку, що як мінімум з 8 лютого 2016 року [PERSON] перебувала за кордоном до 3 лютого 2018 року. У період з травня 2013 року по грудень 2014 року [PERSON] дійсно переказувала із-за кордону на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 7100 євро. Сукупність фактичних даних, що відображені у вищезазначених документах дають підстави стверджувати, що [PERSON] дійсно в період з листопада 2012 року по 3 лютого 2018 року перебувала за кордоном, про що також стверджував у судовому засіданні відповідач. Оскільки після виїзду за кордон утриманням спільної з відповідачем дитини займався саме останній, а дитина проживала з ним та навчалась у місцевій школі, відповідно обов`язком позивачки було надання коштів на утримання дитини. Саме такий характер мали надіслані позивачкою грошові кошти за версією відповідача. Відсутність позивачки в період з листопада 2012 року по 3 лютого 2018 року свідчить на користь відповідача, оскільки саме він стверджує, що внаслідок таких дій позивачки перестав з нею проживати та вести спільне господарство по тепер. У свою чергу [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, що свідчать про протилежне, а тому відсутні підстави вважати, що в період з листопада 2012 року вона проживала з відповідачем, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали майно. Зазначене також дає підстави для частково задоволення позовної вимоги, а саме встановлення факту, що має юридичне значення, а саме того, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з 1 січня 2004 року по листопад 2012 року. Вимоги позивачки про встановлення цього юридичного факту з 1996 року є необґрунтованими, оскільки діючий СК України набрав чинності з 1 січня 2004 року та саме він установив право спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які спільно проживають та не перебувають у шлюбі. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Таким чином, набуде подружжям вищезазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З матеріалів справи відомо, що квартира за адресою: [ADDRESS] за договором дарування належить синові сторін, [PERSON] (т. 2, а. с. 74). Ця квартира до дарування набута у власність дарувальника 7 листопада 2017 року за договором купівлі-продажу. На рахунках відкритих на ім`я [PERSON] містяться грошові кошти на загальну суму 115,76 грн (т. 1, а. с. 120). Будь-які дані про дати зарахування цих грошових коштів на банківські рахунки матеріали справи не містять. Зазначене свідчить про необґрунтованість вимог [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять фактичних даних, що свідчать про набуття відповідачем цього майна в період спільного проживання з позивачкою однією сім`єю та за спільні грошові кошти. Автомобіль «DACIA LOGAN», реєстраційний номер [NUMBER] відчужений відповідачем на користь спільного з позивачкою сина [PERSON] за договором купівлі-продажу від 30 січня 2019 року (т. 1, а. с. 147, т. 2, а. с. 104). Оскільки цей правочином позивачкою неоспорений, тобто є правомірним, відповідно її вимоги про поділ автомобіля є необґрунтованими. Разом із тим, легковий причіп ПГА 1, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , реєстрацій номер [NUMBER] придбаний відповідачем в період спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] та за спільні грошові кошти, а тому є об`єктом їх спільної сумісної власності, що також відповідач визнає. Оскільки [PERSON] не дає згоди на компенсацію ним на користь позивачки 1/2 частини спірного причепа, відповідно вимоги [PERSON] про таку компенсацію є необґрунтованими, а це спільне майно підлягає поділу між сторонами порівну. З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку про часткове обґрунтування позову та, відповідно його часткове задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial