Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточненого позову, який був прийнятий судом, просить виділити їй у квартирі [ADDRESS] у користування жилу кімнату №2, площею 16.4 кв.м. з лоджією 5,6 кв. м., у користуванні [PERSON] залишити жилу кімнату №1, площею 11.9 кв. м., інші приміщення вказаної квартири залишити в спільному користуванні та вселити її з малолітньою донькою [PERSON] у виділене приміщення. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області шлюб було розірвано 22.03.2016. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з нею у її батьків. Причиною її проживання у батьків є те, що [PERSON] забрав в неї ключі від квартири та не пускає у квартиру. З цього приводу вона зверталась до районного відділу поліції, але таке звернення не дало позитивних результатів. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області за нею було визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позивачка вказує на те, що оскільки вона має на утриманні доньку, тому вона вважає, що їй необхідно виділити жилу кімнату, що є більшою від кімнати відповідача. Крім того, враховуючи обмеження з боку відповідача у здійсненні права користування своїм майном, вона має право на усунення відповідних перешкод шляхом вселення, у виділене для її користування житлове приміщення. Ухвалою від 11 серпня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 17.05.2018 по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. У судовому засіданні позивачка та її представник просили задовольнити позов з підстав наведених у ньому. Відповідач та його представник позов визнали частково. Не заперечували проти вселення позивачки у квартиру [ADDRESS] , оскільки відповідач вказав, що перешкод у вселені [PERSON] та їх доньки він не чинить. Щодо визначення порядку користування житловим приміщенням, який запропоновано позивачкою заперечував та просив виділити йому у квартирі [ADDRESS] у користування жилу кімнату №2, площею 16.4 кв.м. з лоджією 5,6 кв. м., оскільки він на сьогоднішній день створив сім`ю та за вказаною адресою з ним проживає його дружина з дитиною від попереднього шлюбу. Вказані особи зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , тому на думку відповідача він та його нова сім`я повинні користуватися кімнатою що є більшою. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 28.04.2007 уклали шлюб. (а.с.8) [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.9) 22 березня 2016 року відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.10) Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 12.07.2011 року [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . (а.с.22-23) 13 липня 2016 року відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частці квартири [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили.(а.с.15-17) Вказане право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] 02.12.2016, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 32). З копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що вказана квартира складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 28,2 кв.м. у тому числі кімната 11,9 кв.м., 2 кімната 16,4 кв.м., кухні площею 6,7 кв.м., ванної кімнатим площею 2,7 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 8,0 кв.м., вбудованої шафи 0,4 кв.м., лоджією 5,6 кв.м., загальна площа квартири 53, 0 кв.м., інвентаризаційна вартість квартири 97, 330 грн. (а.с.25-26) З акту обстеження від 15 червня 2017 року складеного депутатом Геніївської сільської ради Лещенко Н.І . в присутності свідків проведено перевірку за місцем проживання [PERSON] по [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] проживає з малолітньою донькою у будинку батьків з жовтня 2015 року.(а.с.27) У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що є сусідами [PERSON] . В спірній квартирі позивач та відповідач до розлучення мешкали разом. Зараз відповідач в цій квартирі мешкає з нинішньою дружиною. Свідки підтвердили, що відповідач [PERSON] намагалась вселитись у спірну квартиру, проте її не пустили. Свідок [PERSON] також зазначила, що з приводу недопущення позивача в квартиру, остання дзвонила у поліцію. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є нинішньою дружиною відповідача по справі. В цій квартирі вона мешкає з сином з кінця 2015 року. Відповідач їй повідомляв, що в цій квартирі раніше мешкала його колишня дружина - позивач по справі та ця квартира є спільною власністю з позивачем . Також, зі слів чоловіка знає, що позивач намагалась вселитись у спірну квартиру та приїжджала з цього приводу з поліцією. Наразі вони мешкають у великій кімнаті, в іншій кімнаті ніхто не мешкає. Також додала, що згоди на реєстрацію в спірній квартирі у позивача не питала. Листом Зміївського відділення Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області від 25.11.2016 підтверджується факт звернення [PERSON] 05.10.2016 до поліції з приводу заборони доступу до спірної квартири (а.с. 31). Крім того з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 224 , виданої виконкомом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, вбачається, що за адресою: квартира [ADDRESS] зареєстрована його нинішня дружина [PERSON] з дитиною від попереднього шлюбу [PERSON] (а.с. 142) В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що його нинішня дружина [PERSON] та її дитина від попереднього шлюбу [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] без дозволу позивача - [PERSON] . Ухвалою суду від 17.05.2018 по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. 31.08.2018 до суду надійшло повідомлення з Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса про те, що 24.07.2018 був призначений виїзд на обстеження, відповідач [PERSON] на об`єкт дослідження в зазначений час не з`явився, доступу до об`єкту дослідження не надано.(а.с.94) Інші наявні в матеріалах справи докази у виді: трьох CD-R дисків з відео файлами; лікарські довідки дитини [PERSON] , довідка з дитячого садка [PERSON] , акт обстеження від 23.12.2016 щодо умов проживання в квартирі для малолітньої дитини; висновок комісії з питань захисту прав дитини від 07.02.2019 визнаються судом неналежними доказами, оскільки не стосуються обставин, які входять в предмет доказування по цій справі. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, встановлення співвласникам порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Приписами ч.1 ст. 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як вже було зазначено судом, ухвалою суду від 17.05.2018 по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. 31.08.2018 до суду надійшло повідомлення з Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса про те, що 24.07.2018 був призначений виїзд на обстеження, відповідач [PERSON] на об`єкт дослідження в зазначений час не з`явився, доступу до об`єкту дослідження не надано.(а.с.94) Суд зазначає, що на вирішення експертизи були поставлені питання, які мають суттєве та вирішальне значення для розгляду справи, проте не надання відповідачем доступу до об`єкту дослідження призвело до неможливості проведення експертизи, доказів поважності не надання доступу до об`єкту дослідження відповідачем не надано. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач ухилився від участі в експертизи, у зв`язку з чим визнає факт можливості визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] та можливості варіанту користування квартирою, який визначений позивачем у позові. На вказаний висновок суду також впливає реалізація та користування відповідачем своїми цивільними правами. Так, згідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, серед загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Як вже було зазначено судом, що нинішня дружина відповідача та її дитина не мають титульного права на проживання в спірній квартирі (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму, рішення суду про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання), згоди позивача по справі на реєстрацію у спірній квартирі нинішньої дружини відповідача та її дитини надано не було. Отже, суд дійшов висновку, що під час реєстрації відповідачем у спірній квартирі нинішньої дружини та її дитини [PERSON] діяв недобросовісно, без додержання приписів ч.2 ст. 369 ЦК України та положень п. 18 Правил реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим, суд при визначені порядку користування житловим приміщенням враховує кількість титульних власників спірної квартири та спільну дитину сторін по справі. Враховуючи зазначене, а також знаходження спільної дитини сторін [PERSON] , [INFO] на утриманні позивача - [PERSON] , суд вважає за можливе виділити у користування позивачці житлову кімнату № 2 площею 16, 4 кв. м. з лоджією 5,6 кв.м., яка є ізольованою, у користування відповідача залишити жилу кімнату № 1 площею 11,9 кв.м., яка також є ізольованою та залишити в спільному користуванні кухню - площею 6,7 кв. м., ванну кімнату - площею 2,7 кв. м., коридор - площею 8,0 кв. м., вбудовану шафу - площею 0,4 кв. м., вбиральні - площею 1,3 кв.м. При цьому, даних про порушення встановленим судом порядком користування квартирою прав будь-яких інших осіб не встановлено і визначення даного порядку не суперечить вимогам Закону. Також, відсутні дані, що встановлений судом варіант визначення порядку користування квартирою не є технічно можливим. Щодо позовних вимог про вселення позивача разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] у жилу кімнату №2, площею 16.4 кв. м. з лоджією 5,6 кв. м. у квартирі [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із статтею 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно із положеннями статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні показаннями свідків та письмовими доказами було встановлено, що відповідач по справі чинить перешкоди позивачу у вселенні у спірну квартиру. Крім того, відповідач по справі визнав позовні вимоги в цій частині та не заперечував проти вселення позивача по справі разом з їх спільною дитиною. Встановлені обставини свідчать про обґрунтованість позову в цій частині та наявність підстав для його задоволення. Таким чином, позовні вимоги в цілому є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору та витрати на проведення експертизи.

Outcome: approved