Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що протягом 2015 року [PERSON] на загальну суму 19184 грн. позичив кошти у [PERSON] Однак, станом на дату подання позову кошти не повернув. \~В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду. Відповідач в судове засідання не зявились з невідомих суду причин. Враховуючи думку позивача, вимоги ст. ст.\~169,\~224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, \~суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні, [PERSON] повідомила, що протягом 2015 року неодноразово позичала кошти [PERSON], про що робила відповідні записи. В матеріалах справи (а.с.7) міститься розрахунок боргу, який на думку [PERSON] підтверджує факт укладення договору позики з [PERSON] Виходячи з правової позиції Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1\~ЦПК України, відповідно до норм ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга\~статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України,\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем\~\~правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи вищенаведене судом встановлено, що з документу наданого [PERSON] не вбачається факту отримання [PERSON] в борг (тобто із зобов'язанням повернення) коштів на загальну суму 19\~184, 00 грн. В судовому засіданні позивач зазначила, що кошти позичила відповідачу без укладання будь - яких договорів, тому вважає що між ними укладено договір в усній формі. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України). Враховуючи те, що позивачем було позичено відповідачу кошти на суму 19\~184,00грн., що перевищує у десять разів встановленого законом розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд вважає що даний договір не можна вважати укладеним в усній формі, оскільки суперечить вимогам ч.1 ст. 1047 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження факту укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] на спірну суму та передачі [PERSON] вказаних коштів. З врахуванням такого дійсні правовідносини між сторонами судом не встановлені, тому позовні вимоги, задоволенню не підлягають. Згідно \~ст. 88 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, є інвалідом І групи, суд вважає за необхідне компенсувати судовий збір за рахунок держави. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, ст. 61 Конституції України,

Outcome: dismissed