Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], який її представник підтримав в судовому засіданні та мотивував тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2014 року з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі ? частини його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до його повноліття, починаючи з 2 грудня 2013 року. Рішення суду було передане для примусового виконання до відділу ДВС Сумського міського управління юстиції. Постановою від 6 березня 2014 року було відкрите виконавче провадження, яке 21 березня 2014 року було закінчене в зв'язку направленням виконавчого листа до відділу ДВС за місцем роботи відповідача в ТОВ «Баядера Логістик» в м. Горлівка Донецької області. На час звернення з позовом до суду від відділу ДВС і ТОВ «Баядера Логістик» їй не надходили кошти, стягнені з відповідача як аліменти. Відповідач самостійно з травня 2014 року сплачує їй аліменти шляхом зарахування їх на її банківську картку в сумі близько 310 гр. В травні 2014 року відповідач сплатив 310 гр., в червні - 311, 43 гр., у липні-вересні - по 310,44 гр. Зазначені обставини, вважає, вказують на відсутність у відповідача офіційних трудових доходів, з чого можна зробити висновок, що відповідач з часу стягнення аліментів не працює. Посилається на те, що, відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості, та на те, що згідно інформації, розміщеної на сайті Головного управління статистики у Сумській області середньомісячна заробітна плата в 2013 році становила 2702 гр., в січні -червні 2014 року - 2740 гр. (а.с.-7). Відповідач мав сплатити на її користь за грудень 2013 року 2702 гр. : 4 = 675,5 гр., починаючи з січня 2014 року - по 685 гр. (2740/4) щомісячно, проте почав сплачувати з травня 2014 року близько 310 гр. Посилаючись на ч. 1 ст. 196 СК України, просить стягнути на її користь пеню в сумі 8108 гр. в зв'язку з заборгованістю відповідача по сплаті аліментів за рішенням суду, виходячи з середньої місячної заробітної плати у Сумській області, надавши відповідний розрахунок (а.с. 9). Після надання відповідачем заперечень на позов з посиланням на те, що він був звільнений з попереднього місця роботи 30 вересня 2013 року, тобто до стягнення з нього аліментів рішенням суду від 15 січня 2014 року, працевлаштувався після чого 21 березня 2014 року (а.с18), позивач зменшила позовні вимоги, надавши відповідний розрахунок, з якого вбачається, що вона просить стягнути пеню за несплату аліментів з 1 грудня 2013 року по 19 листопада 2014 року в сумі 7992, 03 гр., виходячи з середньомісячної заробітної плати у місцевості, де проживає платник аліментів, коли він не мав доходів, і в період за наявності доходів - ? частину від його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідно віку (а.с. 61). Відповідач позов не визнав, надавши письмові заперечення та пояснивши, що не ухилявся від сплати аліментів і сплачував їх в добровільному порядку, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з наступним. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2014 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до його повноліття, починаючи стягнення з 2 грудня 2013 року (а.с. 4). На час стягнення аліментів відповідач не працював, був звільнений з ТОВ «Баядера Логістик» 30 вересня 2013 року (а.с. 19, 58-60). Як вбачається з матеріалів справи про стягнення аліментів № 591/10579/13-ц, позивач 5 березня 2014 року отримала рішення суду та виконавчий лист від 4 березня 2014 року. Відповідач копію рішення суду про стягнення аліментів, надіслану йому за місцем реєстрації, не отримав. В зазначеній справі про стягнення аліментів є його заява про зміну місця проживання, в якій він зазначив свою нову адресу, просив повідомляти його про розгляд справи та надіслати копію рішення за новою адресою, посилаючись на те, що квартиру, в якій проживав, залишив дружині та синові. Копія рішення суду була надіслана йому на попередню адресу і повернулась без вручення до суду. В матеріалах справи є також його заява про те, що він не працює, з наданням копії трудової книжки, та просить стягнути з нього аліменти в твердій сумі (а.с. 7, 12 -15, 24, справа № 591/10579/13-ц). Постановою державного виконавця відділу ДВС Сумського міського управління юстиції від 6 березня 2014 року відкрите виконавче провадження за заявою позивачки від 6 березня 2014 року (а.с. 5, 44). 21 березня 2014 року був складений акт державного виконавця відділу ДВС Сумського міського управління юстиції про те, що відповідач працює в ТОВ «БаядераЛогістик» в м. Горлівка Донецької області, з посиланням на довідку органу ДПІ від 18 березня 2014 року, надану на запит відділу ДВС від 13 березня 2014 року (а.с. 45-47). 21 березня 2014 року була винесена постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що згідно довідки органу ДПІ боржник працює в ТОВ «БаядераЛогістик», яке знаходиться в м. Горлівка Донецької області, вул. Озерянівська, 2. В постанові державного виконавця зазначено: «Заборгованість нараховувати з 2 грудня 2013 року (день початку стягнення за виконавчим документом) за місцем роботи боржника, виходячи із його заробітної плати» (а.с. 5). 23 березня 2014 року виконавчий лист відділом ДВС Сумського міського управління юстиції був надісланий за належністю до Головного управління юстиції у Донецькій області (а.с.48). 30 квітня 2014 року відповідач звернувся до відділу ДВС Сумського міського управління юстиції з заявою про те, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду про стягнення з нього аліментів, знаходиться на виконанні в цьому відділі ДВС, та просив надати йому реквізити банківського рахунку позивачки для добровільного виконання рішення суду з тих підстав, що позивачка відмовляє йому у наданні номера рахунку, посилаючись на те, що це є обов'язком відділу ДВС (а.с. 50). На його заяву листом від 6 травня 2014 року вказаний відділ ДВС надіслав реквізити рахунку позивачки для зарахування на них аліментів на утримання сина (а.с. 51). З копії трудової книжки відповідача вбачається, що він був звільнений з ТОВ «БаядераЛогістик» 30 вересня 2013 року, тобто ще до ухвалення 15 січня 2014 року рішення суду про стягнення з нього аліментів, і 21 березня 2014 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Лодіс Суми». Відповідач також надав суду довідку від 23 жовтня 2014 року № 213 про розмір його заробітної плати, згідно якої він отримав за останнім місцем роботи заробітну плату в 2014 році: в березні - 441 гр., в квітні - травні - по 1260 гр., в червні - 1699, 21 гр, в липні - серпні - по 1347 гр., в вересні - 1705, 97 гр. (а.с.19-20, 56, 58-60). Як вбачається з наданого позивачкою витягу з її банківського рахунку та наданих відповідачем квитанцій «ПриватБанку», за період з часу подання позивачкою виконавчого листа на примусове виконання (6 березня 2014 року), який 21 березня 2014 року був надісланий до Головного управління юстиції у Донецькій області, відповідачем сплачено аліментів з зазначенням, за який період він сплачує аліменти: 19 травня 2014 року - аліменти за травень 2014 року - 310 гр. 5 червня 2014 року - аліменти за квітень 2014 року - 50, 74 гр. 5 червня 2014 року - аліменти за червень 2014 року - 311, 43 гр. 30 липня 2014 року - аліменти за липень 2014 року - 310, 44 гр. 29 серпня 2014 року - аліменти за серпень 2014 року - 310, 44 гр. 26 вересня 2014 року - аліменти за квітень 2014 року - 50,74 гр. 26 вересня 2014 року - аліменти за вересень 2014 року - 310,44 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за грудень 2013 року - 310 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за січень 2014 року - 310 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за лютий 2014 року - 310 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за березень 2014 року - 310 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за квітень 2014 року - 214 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за травень 2014 року - 5 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за червень 2014 року - 114 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за липень 2014 року - 27 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за серпень 2014 року - 27 гр. 25 жовтня 2014 року - аліменти за вересень 2014 року - 117 гр. (а.с.8, 22-31). Відповідно до ст.ст. 191, 201 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. При розгляді справ про стягнення аліментів суд, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, повинен роз'яснювати сторонам їх відповідальність за прострочення сплати. Якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі. Виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України, суд, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, повинен встановити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки, факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Порядок стягнення аліментів передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у ч. ч. 3, 4 вказаної статті Закону визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше ніж встановлено СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику у разі: якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства,установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника;у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Згідно з ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Із зазначених правових норм слідує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем, а не стягувачем чи боржником, про що останні повідомляються. Визначивши розмір, на заборгованість, яка виникла з вини боржника, нараховується пеня. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Суд вважає, що, хоча позивач не повинна доводити вини відповідача у наявності заборгованості по аліментах, оскільки вина відповідача презюмується, і обов'язок доведення відсутності такої вини покладено саме на нього, виходячи з встановлених судом обставин справи, відповідач довів, що його вина у виникненні заборгованості по щомісячній сплаті аліментів відсутня. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що на час стягнення аліментів він вже був безробітним, просив стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі. З нього стягнуто аліменти в частці від доходу. Він домовився з позивачкою про добровільну сплату аліментів, вона до березня 2014 року не зверталась до відділу ДВС з власної волі, проте її не влаштував розмір аліментів, і вона звернулась за примусовим виконанням. Посилався на те, що з жовтня 2013 року по березень 2014 року - до часу подання позивачкою виконавчого листа на примусове виконання - не працював, перебував у скрутному матеріальному становищі. Оскільки позивачка не давала йому номер свого банківського рахунку, він звернувся до відділу ДВС для його отримання, отримавши, почав перераховувати аліменти. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач був обізнаний про те, що виконавчого листа немає у відділі ДВС Сумського міського управління юстиції. Матеріалами справи не доведено, що відповідач був достеменно обізнаний про те, що після винесення відносно нього рішення суду, копію якого він не отримав, позивачка подала виконавчий лист на примусове виконання до відділу ДВС Сумського міського управління юстиції саме в березні 2014 року. З наданих виконавчою службою копій документів виконавчого провадження ця обставина не підтверджується. Заборгованість державним виконавцем йому взагалі не визначалась, оскільки виконавчою службою виконавчий лист був пересланий до Головного управління юстиції в Донецькій області. Сума заборгованості до його відома не доводилась, позивачка її не просить стягнути. Судом при стягненні аліментів та державним виконавцем він не попереджався про правові наслідки за ухилення від сплати аліментів, і такого ухилення в справі не встановлено. За змістом ст.196 СК України, відповідальність у вигляді пені за виникнення заборгованості настає у разі винних дій боржника, відтак для застосування такого виду відповідальності необхідно встановити факт наявності у виникненні такої заборгованості вини особи, яка за рішенням суду зобов'язана сплачувати аліменти. Звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є реалізацією права позивача, яким він користується на власний розсуд,і час звернення до суду сам по собі не може бути визначальним у періоді, з яким законодавство пов'язує такі дії відповідача, що тягнуть за собою відповідальність у вигляді пені. Враховуючи те, що правова природа відповідальності у вигляді пені за змістом ст. 196 СК України така, що настає у разі винних дій боржника, направлених на ухилення від виконання рішення суду по сплаті аліментів, що призвели до виникнення заборгованості, а не за ухилення від виконання самого обов'язку по утриманню дитини, в діях відповідача відсутня така винна поведінка, оскільки вона не підтверджується доказами в справі. Стаття 197 СК України передбачено можливість відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, повного або часткового звільнення від сплати заборгованості. Тобто законодавством передбачено обов'язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як стягувача, так і боржника, та відповідні наслідки невиконання такого обов'язку для кожної сторони. Суд вважає, що докази наявності вини відповідача, які б свідчили про його свідоме ухилення від сплати аліментів за рішенням суду, в справі відсутні. Відповідач, будучи безробітним з вересня 2013 року, в тому числі і на день ухвалення рішення суду, до 21 березня 2014 року, не сплачував аліменти у визначеному судом розмірі з поважних причин, тобто відсутні правові підстави для притягнення його як платника аліментів до відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України, у вигляді пені за виникнення заборгованості по їх сплаті, оскільки така відповідальність, відповідно до змісту вказаної статті, за прострочення їх сплати настає в разі таких порушень платником аліментних обов'язків, що призвело до виникнення заборгованості. Відділ ДВС на момент звернення позивачки з позовом до суду не визначав для відповідача розмір його фактичної заборгованості, не повідомляв про розмір аліментів, які підлягали сплаті за період, коли він не працював. При наданні відповідачеві за його заявою номера банківського рахунку позивачки відділ ДВС не повідомляв відповідача про створення за ним заборгованості та про порядок її нарахування, зокрема, і про той порядок, на якому наполягає позивачка, виходячи з середнього заробітку в даній місцевості. До відділу ДВС боржника не викликали його, він не приховував місце роботи та проживання. Позивачка також, звернувшись до відділу ДВС за примусовим виконанням рішення суду лише 6 березня 2014 року, заяви про нарахування заборгованості не подавала, не зверталась до суду за дублікатом виконавчого листа, який був надісланий до іншої області і не витребуваний назад відділом ДВС Сумського міського управління юстиції. Фактично рішення суду про стягнення аліментів відносно відповідача примусово не виконується, що свідчить про відсутність передбачених законом підстав для застосування ст. 196 СК України. Таким чином, розрахунок заборгованості за заявою сторін виконавчого провадження, з врахуванням документів про здійснення платежів та доходів відповідача за спірний період, державним виконавцем не проводився, а з розрахунком заборгованості, на яку позивач нарахувала пеню, відповідач не погодився. Враховуючи, що питання, чи є заборгованість зі сплати аліментів, має значення для вирішення питання про ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується з часу невиконання рішення суду, на якому наполягає позивач, звернувши його до примусового виконання, немає наявної вини боржника у зв'язку із виникненням такої заборгованості за час примусового виконання рішення суду. Враховуючи пред'явлення позивачем виконавчого листа до примусового виконання лише 6 березня 2014 року, закриття виконавчого провадження вже 21 березня 2014 року, добровільне виконання відповідачем обов'язку по сплаті аліментів без знаходження виконавчого листа у відділі ДВС за місцем його проживання, після отримання від державного виконавця номера рахунку позивачки, за яким він сам звернувся в квітні 2014 року, свідчить про те, що він не ухиляється від виконання своїх обов'язків по сплаті аліментів, а, отже, відсутня його вина у виникненні заборгованості при їх сплаті, в тому числі за той період, коли виконавчий лист про стягнення аліментів взагалі не подавався позивачкою на примусове виконання. При цьому суд вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача і тому, що після подання позивачкою до примусового виконання виконавчого листа цей лист взагалі через два тижні був відправлений до іншого відділу ДВС, хоча з підприємства ТОВ «Баядера Логістик» відповідач вже був звільнений ще до ухвалення рішення суду про стягнення аліментів і про це відповідач повідомив суд при стягненні аліментів. Про це свідчить надана ним копія його трудової книжки в матеріалах цивільної справи про стягнення аліментів, та його заперечення на позов, в яких він просив стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі, посилаючись на те, що він безробітний. Ці відомості мала і позивачка, а тому мала можливість повідомити про це державного виконавця за місцем проживання відповідача. Таким чином,обізнаність відповідача про ухвалення судом відносно нього рішення про стягнення аліментів та положення закону, які дають право позивачеві самостійно вирішувати питання звернення рішення до примусового виконання, відсутність відомостей про належне повідомлення його про таке звернення, що зобов'язувало б його відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» дають підстави для звільнення відповідача від обов'язку сплачувати пеню з підстав, заявлених позивачкою. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Судом не встановлено, що свої зобов'язання по сплаті аліментів за виконавчим листом відповідач з своєї вини виконував неналежним чином, допустивши прострочення чергових платежів, та сплачуючи поточні щомісячні платежі не у повному обсязі,оскільки він довів належними та допустимими доказами відсутність своєї вини щодо несвоєчасної сплати аліментів на користь колишньої дружини на утримання сина. Доводи позивачки про те, що визначена нею самою заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача у зв'язку з його ухиленням від виконання судового рішення, суперечить встановленим судом обставинам, яких і вона сама не спростувала, зокрема, про те, що неустойка за ухилення від сплати аліментів на підставі рішення суду нею нарахована і за той період, коли вона сама не подавала виконавчий лист на примусове виконання, а відповідач за відсутності виконавчого листа у відділі ДВС за місцем свого проживання сам вжив заходів до сплати аліментів позивачці, в тому числі за той період, який передував зверненню позивачки за примусовим виконанням рішення суду. Будь-яких доказів того, що з моменту ухвалення рішення суду і до пред'явлення виконавчого листа до примусового виконання, відповідач умисно ухилявся від сплати коштів на утримання сина або вчиняв дії, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи тощо), в справі також немає. Добросовісна поведінка позивача щодо обов'язку утримувати дитину вбачається і в тому, що він сам звернувся за номером банківського рахунку позивачки до відділу ДВС, і позивач не спростувала того, що він звертався до неї з таким проханням, проте вона йому не надала номера рахунку. Відповідач з цим проханням звернувся до відділу ДВС в той час, коли виконавче провадження вже було закінчене в зв'язку з направленням виконавчого листа за належністю, і розрахунок заборгованості по аліментах станом на дату закінчення провадження державний виконавець не робив, не попереджував, що він має сплачувати аліменти в більшому розмірі, чим передбачено рішенням суду, в зв'язку з тим, що він не працював. Позивач також не зверталась до відділу ДВС з приводу виникнення за ним заборгованості з цих підстав, враховуючи, що пеня нараховується з часу невиконання рішення суду, а не з часу, з якого присуджені аліменти. Оскільки у виникненні заборгованості за аліментами на дитину винною може бути і особа, на користь якої присуджено аліменти, що цілком узгоджується з диспозицією ч. 3 ст. 197 СК України, відповідно до якої суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, з огляду на зазначене передбачена законом можливість звільнення від сплати заборгованості з врахуванням вини стягувача , на думку суду, звільняє і від сплати неустойки в такому випадку. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у виникненні вказаної позивачем заборгованості по сплаті аліментів оскільки її виникненню сприяли дії самої стягувачки, яка будучи обізнаною про обов'язок відповідача сплачувати присуджені за рішенням суду аліменти, до виконання виконавчий лист пред'явила через півтора місяці, після набрання рішенням законної сили, про це відповідач не був повідомлений, тобто вона не скористалась наданими їй чинним законодавством правами, а діяла на власний розсуд і доводи відповідача щодо добровільного виконання судового рішення не спростувала, відтак позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 195-197 СК України,

Outcome: dismissed