Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить звільнити з-під арешту, накладеного 19 грудня 2003 року постановою першого Київського ВДВС, автомобіль марки «Ніссан», реєстраційний номер: [NUMBER], що належить їй на праві власності. При цьому позивачка посилається на те, що 16 вересня 2003 року, ухвалою суду було забезпечено позов по справі №2-5744/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. На підставі виконавчого листа №2-5744 від 08 грудня 2003 року Державною виконавчою службою Київського районного управління юстиції було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. 26 вересня 2013 року, ухвалою Київського районного суду м. Одеси, ухвалу від 16 вересня 2003 року було скасовано та знято арешт з автомобіля що належить позивачці, однак незважаючи на це, органи ДВС відмовляються її виконувати та скасовувати свою постанову. Позивачка зазначила, що наявність арешту на її автомобіль порушує її права, як власника, оскільки вона не може повноправно розпоряджатись своїм майном, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просить розглянути за її відсутністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача першого Київського ВДВС ОМУЮ у судове засідання не з'явився, повідомлявся, надав до суду заяву, якою не заперечує проти розгляду справи у відсутності представника відділу. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки до суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-5744/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який рішенням суду від 03 листопада 2003 року був частково задоволений та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 33000 гривень (на той час 6000 доларів СЩА) та судові витрати, в іншій частині позову відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили та було звернуто до примусового виконання. Під час розгляду вищезазначеної справи, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2003 року було накладено арешт на автомобіль марки «Ніссан», реєстраційний номер: [NUMBER], що належить [PERSON] на праві приватної власності. 08 грудня 2003 року Державною виконавчою службою Київського районного управління юстиції, при примусовому виконанні виконавчого листа №2-5744, було винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2013 року, було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2003 року про арешт автомобіля марки «Ніссан», реєстраційний номер: [NUMBER], що належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно відповіді першого Київського відділу ДВС ОМУЮ за №04/1735-і від 28 березня 2014 року, у відношенні виконавчого листа №2-5744/2003, виданого 08 грудня 2003 року Київським районним судом м. Одеси, державним виконавцем відділу 08 червня 2007 року на підставі п.5 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» була винесена постанова про повернення виконавчого документа, виконавче провадження було передано на зберігання до архіву. Надати до суду матеріали виконавчого провадження не є можливим, оскільки, відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року, термін зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить три роки, а тому зазначене виконавче провадження знищено. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно, а статтею 391 цього Кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При таких обставинах, суд вважає, позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved