Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини заробітку щомісячно до його повноліття. Заявлені вимоги мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони мають спільних неповнолітніх дітей, вихованням та утриманням яких займається позивачка. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей у добровільному порядку не надає. Під час судового засідання 14.08.2018 відповідачем [PERSON] пред'явлено зустрічний позов до [PERSON], в якому він прохає стягнути на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини у усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до його повноліття, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на неповнолітню дитину відповідного віку. Ухвалою суду від 31.05.2018 (а.с.13) позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. За ухвалою суду від 14.08.2018 (а.с.28) зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Одночасно судом прийнято процесуальне рішення щодо переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 26.09.2018 (а.с.49) підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заявлені вимоги підтримали повністю, посилаючись на викладені у позові обставини. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у зв'язку із необґрунтованістю вимог та їх не підтвердженням належними доказами. Крім того, адвокат [PERSON] наголосив на відсутності рішення щодо визначення місця проживання [PERSON] Будучи належним чином повідомленим про дату час і місце розгляду справи, відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Представник відповідача - адвокат [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі, посилаючись на ту обставину, що спільний син сторін [PERSON] фактично проживає разом із батьком та перебуває на його повному утриманні. Вимоги за первісним позовом просила залишити без задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши приєднані до справи письмові докази, показання свідка, судом встановлено наступне. Згідно із наданою копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.4), 07.09.2002 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №228 від 07.09.2002. Після реєстрації шлюбу [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON]. Сторони у справі мають двох спільних неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а.с.5,6). Згідно із приєднаною до справи довідкою, наданою Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством №5, станом на 08.05.2018 місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано разом із сторонами у справі [ADDRESS]. За довідкою Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №4, датованою 28.12.2018, місце проживання неповнолітнього [PERSON] зареєстровано разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що є матір'ю відповідача [PERSON] та підтвердила, що дійсно її онук [PERSON] постійно проживає разом із батьком та знаходиться на його повному утриманні. Встановивши всі обставини справи та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд наголошує, що спірні відносини регулюються нормами Сімейного Кодексу України, також судом взято до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, норми Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи із змісту ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховуються, зокрема, стан здоров'я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Виходячи із змісту пояснень представників сторін та змісту первісного та зустрічного позовів неповнолітній син [PERSON] проживає разом із батьком, а донька [PERSON] - разом із матір'ю. Вказані обставини сторонами не заперечувались. Таким чином, з урахуванням визначених Законом способів виконання батьками обов'язку утримувати дитину щодо права присудження аліментів за рішенням суду тому з батьків або законних дитини, разом із яким вона проживає, суд наголошує на рівності обов'язків обох батьків з утримання дітей. Розглянувши первісний позов у межах заявлених вимог, враховуючі всі обставини справи, стан здоров'я, матеріальне становище дитини, платника аліментів, беручи до уваги факт проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом із батьком, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку. З наведених обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість зустрічного позову та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку. З огляду на наведене первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, зустрічний позов підлягає до задоволення повністю. Суд зазначає, що заперечуючи проти задоволення первісного позову у повному обсязі, представник позивача посилалась виключно на факт проживання сина разом із батьком. Заявленим за позовом вимогам про стягнення аліментів на утримання доньки, представником відповідача в ході розгляду справи правової оцінки надано не було, заперечення в цій частині позову обґрунтовані не були. Натомість, наполягаючи на задоволенні первісного позову та заперечуючи проти задоволення зустрічного сторона позивача, наполягала на тому, що на момент розгляду справи питання щодо визначення місця проживання дітей компетентними органами не вирішувалось та офіційного документа, який би визначав місце проживання сина [PERSON] разом із батьком наразі не існує. Між тим, суд акцентує увагу, що за нормами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. На момент розгляду справи [PERSON], [INFO], досяг чотирнадцяти років і перед судом сторонами вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини порушено не було. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та гарантованого права кожного на судовий захист, суд не бере до уваги наведені вище заперечення представника позивача в цій частині. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial