Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира по [ADDRESS] м. Вінниці. В даній квартирі зареєстровані вона, її мати [PERSON], син [PERSON] та її колишній чоловік - відповідач [PERSON], з яким перебувала в шлюбі з 15.03.1996 р. по 06.05.2011 р. Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 06.05.2011 р. шлюб розірвано. Відповідач залишив квартиру, забрав усі свої речі, квартирою не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, з 2008 р. в квартирі не проживає. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просить його задоволити, пояснила що відповідач в квартирі не проживає з 2008 р., його особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги він не сплачує. Квартира придбана під час шлюбу з відповідачем, зареєстрована за нею. Відповідач мешкає закордоном, створив нову сім»ю. Через реєстрацію відповідача в квартирі вона не може розпоряджатись власністю - квартирою. Представник відповідача [PERSON] (син сторін) позов визнав. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.08.2000 р. позивач [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с. 5) Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 06.05.2011 р. шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 15.03.1996 р. (а.с. 10) Отже, квартира по [ADDRESS] м. Вінниці придбана під час шлюбу сторін, тому є спільною сумісною власністю сторін [PERSON] і [PERSON] в силу ст. 22 КпШС України 1969 р. (існував на час виникнення правовідносин - придбання квартири), в якій йдеться про те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма передбачена СК України (ст. 60 СК України). В квартирі по [ADDRESS] м. Вінниці зареєстровані позивач, мати позивача [PERSON], син сторін [PERSON], колишній чоловік позивача - відповідач [PERSON] (а.с. 8) Свідки [PERSON] (співробітник позивача), [PERSON] (кума позивача) пояснили, що відповідача в квартирі позивача ніколи не бачили. Свідок [PERSON] буває в помешканні позивача з 2006 р., жодного разу в квартирі відповідача не бачила. Свідок [PERSON] з 2002 р. відповідача у спірній квартирі не бачила. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України.) Відповідно до ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, на яку посилається в позовній заяві позивач, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням, тому що буде позбавлений права володіння і користування своїм майном. На підставі викладеного в задоволенні позову слід відмовити, при цьому суд враховує, що визнання позову представником відповідача суперечить закону.

Outcome: dismissed