Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить визнати недійсним договір купівлі продажу холодильної станції, укладений між [PERSON] та суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] 31.08.2012 р. Зазначає, що перебуває у шлюбі зі [PERSON] з 27.12.1997 року. В 2011 р. чоловіком було придбано холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 V BITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, які є об'єктом спільної сумісної власності. У серпні 2013 р. позивачу випадково стало відомо, що дане майно [PERSON] продано [PERSON] на що вона, як співвласник згоди не надавала. За таких обставин [PERSON] і звернулась до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити відповідно до положень ЦК України у зв'язку із тим, що [PERSON], як співвласник майна згідно до приписів ст.ст. 60,65 СК України, не надавала своєї згоди на укладання такої угоди. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, про що надав відповідну заяву. Відповідач, його представник пояснили в судовому засіданні, що дійсно позивач згоди на укладення договору з СПД [PERSON] не надавала, а тому просив задовольнити позов. Представник СПД [PERSON] заперечував щодо задоволення позову. Зазначив, що як свідчать матеріали справи, оскаржуваний договір укладався не між фізичними особами, а між фізичними особами - підприємцями. В п. 1.4. договору продавець (ФОП [PERSON]) стверджує, що відчужувана ним холодильна установка не є спільною сумісною власністю. За таких обставин, зважаючи на те, що майно приватного підприємця є не є спільною власністю подружжя, просив суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 31 серпня 2012 року між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - [PERSON] було укладено договір № 1 купівлі-продажу холодильної станції. За умовами договору продавець суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа - [PERSON] зобов'язався передати, а суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа - [PERSON] прийняти майно - холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 V BITZER і сплатити за неї обумовлену договором грошову суму. Вартість холодильної установки за домовленістю сторін складає 568 800,00 грн. і дорівнює 70 000,00 доларів США. При цьому сторони також домовились, що право власності на холодильну станцію переходить к покупцю в момент повної оплати її вартості в порядку і строки, передбачені розділом 2 цього договору. Як свідчать матеріали справи спірне майно було придбано [PERSON] 26.10.2011 року на підставі договору купівлі-продажу майна № 1, укладеному з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАНД МЕДІА ГРУП». Також не оспорювалось в судовому засіданні, що [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачем 0 27.12.1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу, згідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному стану. За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостої статті 203 ЦК України. Позивач, її представник стверджує, що холодильна станція є об'єктом спільної сумісної власності відповідно до приписів ст. 60 СК України, а тому договір № 1 купівлі-продажу холодильної стації укладений між [PERSON] тв. СПД [PERSON] має бути визнано недійсним , оскільки співвласник не надавав згоду на укладення такого договору. Згідно до приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. Статтею ж 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, спірний договір № 1 купівлі-продажу холодильної станції було укладено між суб'єктами підприємницької діяльності. Під час розгляду справи було задоволено клопотання представника позивача щодо заміни неналежного відповідача [PERSON] на суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу [PERSON]. При цьому, на думку представника позивача, необхідність замінити відповідача фізичну особу [PERSON] на фізичну особу підприємця відсутня, оскільки [PERSON] саме, як чоловік позивача незаконно розпорядився майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. За положеннями ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зважаючи на те, що договір укладено між СПД та відповідач [PERSON], як фізична особа не є стороною спірної угоди, беручі до уваги обов'язок суду розглядати справи в межах заявлених позовних вимог, підстави для визнання договору № 1 купівлі-продажу холодильної станції відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed