Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить розірвати між ними шлюб, зареєстрований 11 серпня 2004 року у Відділі РАЦС Зареченського району м. Тули, актовий запис № 203; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 800, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO]; допустити негайне виконання рішення про сплату аліментів за один місяць. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 11 серпня 2004 року сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. За час сумісного проживання з'ясувалось, що у [PERSON] з відповідачем різні інтереси та погляди на шлюб та сім'ю, вони не бажають бути разом та в подальшому вести спільне господарство. Відповідач майже два роки знаходиться на заробітках в Росії, у вихованні дитини та його утриманні участі не приймає. Тому позивачка знаходиться у важкому матеріальному становищі, у зв'язку з чим змушена звернутись також з вимогою про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина до досягнення ним повноліття. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити та подала заяву про розгляд справи в заочному порядку. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України, що підтверджується копією квитанції про направлення судової повістки відповідачу за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, враховуючи неявку відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви позивачки про винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивачки, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Тоді суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 11 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі РАЦС Зареченського району м. Тули був зареєстрований шлюб, актовий запис № 203, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Проте, з лютого місяця 2013 року сторони не підтримують подружніх стосунків. За час сумісного проживання з'ясувалось, що у сторін різні інтереси та погляди на шлюб та сім'ю, вони не бажають бути разом та в подальшому вести спільне господарство. Тому суд вважає, що збереження шлюбу між ними є неможливим. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. За ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення, тому його слід розірвати. Також судом встановлено, що [PERSON] протягом останніх двох років знаходиться на заробітках в Росії, у вихованні дитини та його утриманні участі не приймає. У зв'язку з цим позивачка знаходиться у важкому матеріальному становищі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В відповідності з ч. 3 ст. 181 СК України по рішенню суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 80 СК України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» визначено суму прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років - 1 286, 00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Тому суд, на підставі вищевикладеного, вважає за можливе задовольнити позов [PERSON], розірвавши між сторонами шлюб, та стягнувши з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 800, 00 грн. щомісячно, починаючи з 26 серпня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO], допустивши негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім того, судом встановлено, що внаслідок звернення до суду з дійсним позовом, [PERSON] понесла додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved