Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності. Позовну заяву обґрунтовує тим, що в її будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , який виїхав за межі України і не проживає за місцем реєстрації більше п`яти років, але з реєстраційного обліку не знявся. Позивачка добровільно пропонувала відповідачу знятись з місця реєстрації, однак він не реагує, у зв`язку з чим, позивач позбавлена можливості розпоряджатись свої майном, тому вимушена звернутись до суду за захистом свого права. В судове засідання учасники справи не з`явились. Позивачка в заяві поданій до суду просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в заяві поданій до суду просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає проти задоволення позову не заперечує. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.06.2019 року, зареєстровано в реєстрі за №634. В будинку позивача зареєстрований, але не проживає, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виданою центром з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Комиш - Зорянської селищної ради Більмацького району Запорізької області № 961 від 08.07.2019 року. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України, передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач не є власником або наймачем будинку, який належить на праві власності позивачу, в будинку не проживає без поважних причин понад один рік. Відповідач в письмовій заяві поданій до суду визнав вказані обставини, що викладені в позовній заяві, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved