Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.63), просила зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі та повернення їй самовільно зайнятої частини земельної ділянки. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що 03 грудня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1175 га по [ADDRESS] за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказує, що власник суміжної земельної ділянки [PERSON] самовільно перемістив межу, що поділяє їхні земельні ділянки, в сторону позивача і встановив паркан із бетонних стовпів та сітки поздовж усієї суміжної сторони, чим самовільно захопив частину земельної ділянки позивача. Зокрема, зі сторони вулиці загального користування ширина її земельної ділянки зменшилась з 16,81 до 16,07 м, а ширина земельної ділянки відповідача збільшилась з 3,08 до 3,68 м. Після неправомірних дій відповідача у позивача залишилось у фактичному користуванні 0,1120 га, тобто, менше, аніж має бути за Державним актом. Позивач просила захистити її порушене право власності на землю у визначений нею спосіб. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 03.10.2017 року позов підтримала з вище наведених підстав та прохає задовольнити заявлені вимоги. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON], кожен, зокрема, позов підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] додатково пояснила, що земельна ділянка позивача [PERSON] межує також із земельною ділянкою її дочки [PERSON], самовільне використання відповідачем належної позивачу земельної ділянки позбавляє позивача можливості облаштувати прохід до земельної ділянки рідних та порушує її право вільно розпоряджатися земельною ділянкою. Прохає позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 22.09.2017 року, кожен, зокрема, проти позову заперечили, вважають вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими з огляду на те, що [PERSON] набув право власності на свою земельну ділянку раніше ніж особи, у яких [PERSON] придбала земельну ділянку. Вже на час набуття [PERSON] права власності на землю бетонні стовпи знаходились на земельній ділянці та слугували парканом для розмежування із суміжною ділянкою. Жодних дій щодо перенесення межі між земельними ділянками він не вчиняв. Просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки, на думку відповідача, позивач придбала землю у грудні 2012 року і саме тоді мала можливість дізнатись про невідповідність фактичних розмірів земельної ділянки розмірам за договором купівлі-продажу та була обізнана із фактичними межами земельної ділянки. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про таке. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається і здійснюється в порядку, визначеному законом. Порядок набуття сторонами права власності на суміжні земельні ділянки врегульований Земельним Кодексом України (в редакції чинній на час виникнення права власності). Згідно ст. 116 цього Кодексу громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування або за результатами аукціону. У власність може бути передана лише вільна земельна ділянка. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК). Право власності посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення посвідчується цивільно-правовою угодою, державний акт долучається до такої угоди. Нотаріус, який посвідчує документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку (ст. 126 ЗК). Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками суміжних земельних ділянок по [ADDRESS]. Згідно Державного акту на право власності серії [NUMBER] [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1175 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згідно Державного акту на право власності серії [NUMBER] від 15.05.2012 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,02 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Кожен із ним набув право власності в наступному порядку. Земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,14 га згідно поземельної книги Голобської селищної ради перебувала у користуванні [PERSON]. 25 жовтня 2010 року [PERSON] надала згоду на вилучення у неї з користування земельної ділянки площею 0,02 га в користь [PERSON] Рішенням Голобської селищної ради від 29.10.2010 року № 49/8 припинено право користування на дану частину земельної ділянки. Рішенням Голобської селищної ради від 29.10.2010 року № 49/17 надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації на дану земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (а.с.10-11 справа № 2/159/5351/13-ц). На підставі рішення Голобської селищної ради від 17.01.2012 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,02 га по [ADDRESS] Ковельського району для ведення особистого селянського господарства серії [NUMBER] від 15.05.2012 року. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. [PERSON] право постійного користування рештою земельної ділянки на право власності не переоформила. У зв'язку з цим, після її смерті спадкоємцю за заповітом [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, яка складалась із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Рішенням Голобської селищної ради від 05.09.2012 року № 23/20 [PERSON] було надано згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га по [ADDRESS] (а.с.113 справа № 2/159/43/16). На підставі цього ж рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1175 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] серії [NUMBER] від 13.11.2012 року. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. На підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2012 року [PERSON] відчужила дану земельну ділянку позивачу у справі [PERSON] (а.с.5). Право власності [PERSON] на землю зареєстровано в поземельній книзі 10.12.2012 року. Державні акти на право власності на землю обох сторін недійсними в судовому порядку не визнані, тому суд виходить із презумпції їх чинності. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України (далі ЗК), захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав та застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статей 16, 386, 391 ЦК України застосування конкретного способу захисту прав власника залежить від змісту суб'єктивного права та від характеру його порушення. Зокрема, власник земельних ділянок має право вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою у разі порушення його прав власниками суміжних земельних ділянок. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 35 від 22.05.2017 року, призначеної за клопотанням сторони позивача та проведеної із залученням спеціаліста з ліцензованої землевпродяної організації, фактичний розмір земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] - 1087 кв.м., замість 1175 кв.м. визначених Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (додаток №2 до Висновку а.с. 204) Фактичний розмір земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] - 217 кв.м., замість 200 кв.м. визначених Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], (додаток №3 до Висновку а.с. 205). Невідповідність фактичних меж земельної ділянки позивача має місце внаслідок накладення земельних ділянок, при цьому не лише фактично, але й за технічною документацією із землеустрою та державними актами (додаток №4 до Висновку а.с.206). Ураховуючи те, що відповідач [PERSON] першим набув право власності на земельну ділянку площею 0,02 га, відповідно [PERSON] могла бути надана лише вільна суміжна земельна ділянка, що відповідало би положенням статей 116,118,149 ЗК. Тому відповідач [PERSON], як правомірний власник земельної ділянки за державним актом [NUMBER] не несе відповідальності за накладення на його земельну ділянку земельної ділянки позивача. Правомірність володіння [PERSON] розповсюджується на всю земельну ділянку в межах, визначених у державному акті. Разом з тим, тією ж судовою земельно-технічною експертизою встановлено фактичне користування відповідачем [PERSON] суміжною земельною ділянкою позивача [PERSON] по лінії А-Д 62,13 поза межами визначеними для нього у державному акті. Зокрема, фактична ширина земельної ділянки відповідача [PERSON] зі сторони вулиці загального користування Г-Д (а.с.206) становить 3,51 м., в той час як у державному акті - 3,08 м. Відповідно, фактична ширина земельної ділянки позивачки [PERSON] зменшилась до 16,08 м. Вихід за межі державного акту [PERSON] мають місце і з протилежної сторони, що потягло неправомірне використання [PERSON] земельної ділянки [PERSON] по всій довжині 62,13 А-Д (а.с.206). Таким чином, вимоги позивача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою підлягають задоволенню шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] перенести огорожу з бетонних стовпів на лінію межі згідно свого державного акту [NUMBER]. Покликання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду із заявленою вимогою є помилковим, оскільки позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності (негаторний позов) не застосовується, у зв'язку із триваючим у часі порушенням. Також не звільняють відповідача [PERSON] від обов'язку правомірно користуватись землею і не порушувати права власника суміжної земельної ділянки твердження сторони відповідача про існування бетонної межі ще до набуття ним права власності на землю, оскільки після виявлення факту невідповідності фактичної межі правовстановлюючим документам недоліки фактичного користування повинні бути усунуті. Лише у такий спосіб можна досягнути рівності прав власників у реалізації своїх прав. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в розмірі сплаченого при зверненні до суду судового збору ( 551,20 грн) та витрати на оплату судової земельно-технічної експертизи в сумі 5075 грн. 80 коп.

Outcome: approved