Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрерства Юстиції в особі державного виконавця Халєєва Тараса Володимировича про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1986 р., який зареєстровано Дзержинським Палацем одружень, актовий запис № 3461. Під час шлюбу 22.03.1997 р. сторони набули у спільну сумісну власність за спільні кошти трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу № 2-154, посвідченому Харківською біржею нерухомості. За спільною домовленістю сторін титульним власником квартири є чоловік позивача, відповідач [PERSON] . Позивач вважає, що зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбаний в період шлюбу та за спільні сумісні кошти, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позивач у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Третя особа Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м.Харкові СМУ МЮ свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідачів, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1986 р., який зареєстровано Дзержинським Палацем одружень, актовий запис № 3461. Під час шлюбу 22.03.1997 р. сторони набули у спільну сумісну власність за спільні кошти трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу №2-154, посвідченому Харківською біржею нерухомості. Право власності на квартиру зареєстровано в установленому законом порядку в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.04.1997 р. за № В-17670. За спільною домовленістю сторін титульним власником квартири є відповіач, [PERSON] . Зазначена квартира є спільною сумісною власністю відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, яка передбачає, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні правові норми містить і ч.3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 СК України. Відповідно до вимог ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти придбали квартиру, яка оформлена на відповідача, у зв`язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаної квартири, а тому вимоги позивача є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, тому у відповідності до чинного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Поряд з цим, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд таке визнання приймає і постановляє рішення про його задоволення. Враховуючи вищевикладене, те, що представлені позивачем докази на підтвердження визнання її права власності на 1/2 частину квартири, як на об`єкт спільної сумісної власності, в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними, допустимими, достовірними та достатніми, суд дійшов до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення. 28.02.2013 Ленінським районним судом м.Харкова рішенням в цивільній справі № 642/254/13-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 54404,51 грн. 10.06.2013 року Ленінським районним судом м. Харкова ухвалено рішення в цивільній справі № 642/3134/13, яким з [PERSON] , на користь [PERSON] стягнуто 390,91 грн. 23.10.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова ухвалено рішення в цивільній справі № 642/5691/15, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 101053,98 грн. На підставі зазначених рішень суду стягувачем [PERSON] отримані виконавчі листи і за заявою стягувага Міжрайонним відділом державної виконавчої Служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові відкрито виконавчі провадження № 60748084, 60747940, 60748005, які знаходяться на виконанні у державного виконавця Халєєва Т.В. В межах зазначених вище виконавчих проваджень на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника. Накладення арешту на квартиру за указаною адресою порушує права позивача, співвласника, перешкоджає державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири, яка їй належить за законом. Згідно з вимогами ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Наявність арешту\~перешкоджає позивачу\~ [PERSON] \~як співвласнику\~здійснити державну\~реєстрацію права\~власності на\~1/2\~частину квартири\~та розпорядитися\~нею на\~свій розсуд,\~а тому\~в цій\~частині позовні\~вимоги також\~підлягають задовленню\~в частині\~скасування арешту,\~накладеного на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ серія номер: 37717099 від 04.06.2013 року та звільнити з-під арешту трикімнатну ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved