Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики, що складалась з: суми позики в розмірі 10000,00 доларів США; 1500 доларів США процентів за користування позикою; 525 доларів США трьох процентів річних від простроченої суми за весь період; а всього - 12025 доларів США в гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ на день ухвалення рішення по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.02.2013 р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США зі сплатою 15% за користування грошовими коштами в розмірі 1500,00 доларів США на строк до 04.02.2015 року. Пізніше в 2015 році через особисті обставини відповідача, сторони домовились про те, що грошові кошти будуть повернуті на тих же умовах в строк до 04.02.2016 року. Однак починаючи з лютого 2016року відповідачем грошові кошти не були повернуті. Жодного контакту встановити з ним не вдається з квітня 2016 року. Також, позивач вважає, що підлягають стягненню і складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду подала заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує, також просить розглянути справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 10 січня 2018 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається із тексту розписки датованої 04.02.2013 року, відповідач отримав у борг від позивача кошти в сумі 10000,00 доларів США та зобов'язався повернути 04.02.2015 року суму 11500,00 доларів США або раніше вказаного строку за першою вимогою з попереднім повідомленням за два тижні (а.с. 7). Також зі змісту розписки убачається, що 04.02.2015 року сторони подовжили термін дії договору до 04.02.2016 року на тих же умовах. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений договорами строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Як убачається з матеріалів справи, відповідачу позивачем були передані грошові кошти за розпискою в сумі 10 000 дол. США, при цьому [PERSON] зобов'язувався повернути кошти в розмірі 11 500,00 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 10.01.2018р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2820,3244 грн. за 100,00 доларів США. У зв'язку з цим, борг за договором позики в сумі 11500,00 доларів США в еквіваленті національної валюти становить 324337,31 грн. (11500,00 х 28,203244). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення боргу за розпискою підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі заявлених вимог 324 337,31 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, від суми заборгованості 11500,00 доларів США за період заявлених вимог - з 05.02.2016 р. по 05.11.2017 року, що становить 640 днів прострочення, складає 604, 93 доларів США (11500,00 доларів США (3 : 365 : 100) х640). Виходячи з наведеного та положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заявлена позивачем сума 525 доларів США, як три проценти річних за порушення виконання боргового зобов'язання, що в еквіваленті національної валюти становить 14 806 грн. 70 коп. (525 х 28,203244). За викладених обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір в сумі 3260 грн. 87 коп. (а.с. 6) та в дохід держави в сумі 130 грн. 57 коп.

Outcome: approved