Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

[PERSON]звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що 14.07.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який зареєстровано Ужгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 29. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. Зазначає, що життя з відповідачем не склалося. Причиною для подання заяви про розірвання шлюбу є матеріальні та побутові проблеми, які відповідач не бажає владнати, недостатньо забезпечує сімю, постійно влаштовує сварки, піднімає на неї руки, що відбувається у присутності доньки та сина і це негативно впливає на емоційний та психологічний стан дітей. Заходи досудового врегулювання спору шляхом розмов з відповідачем про цінність сімї, обовязків та поваги до дружини не дали результату. Відповідач не робить жодних заходів для збереження сімї, тому вона змушена звернутися до суду. Підстав, які б перешкоджали зверненню до суду з позовом про розірвання шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, зокрема таких як вагітність або недосягнення дитиною одного року, відсутні. Спору про поділ майна немає. Відновлювати дошлюбне прізвище не бажає. [PERSON] та син [PERSON] після розлучення залишаються проживати разом з нею, спору з цього питання немає. Батько має можливість вільно бачитися, спілкуватися з дітьми та займатися їх вихованням. Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Вказує, що одночасно виникає необхідність стягнення аліментів з відповідача. На даний час вона працює касиром у ТОВ «Альянс Холдинг», проте її заробітної плати недостатньо для належного утримання дітей. Відповідач займається ремонтом автомобілів, його щомісячний дохід їй невідомий, тому звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів вона не може, так як відповідач офіційно не працевлаштований, у звязку з чим звертається до суду в порядку позовного провадження. Зауважує, що зараз донька [PERSON] навчається у третьому класі. Витрати по утриманню дитини та інші нагальні потреби лягають на її плечі, відповідач жодного разу не виявив зацікавленість у проблемах чи успіхах [PERSON]. Менший син [PERSON] навчається в першому класі. Для нормального фізичного розвитку дітей необхідне харчування, яке включає в себе щоденне вживання свіжих овочів, фруктів та мясо-молочних продуктів. Ціни на продукти значно підвищились, дітям постійно необхідно оновлювати гардероб. Діти бажають відвідувати гуртки танців, англійської мови та плавання, але вона не має можливості оплачувати ці гуртки. Договір про припинення права на аліменти у звязку з передачею права власності на нерухоме майно або про сплату аліментів між нею та відповідачем не укладалися. На підставі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з [PERSON], [INFO], аліменти на її користь [PERSON], [INFO], на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно з моменту подання позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ухвалою судді від 26.04.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 01.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у дане судове засідання не зявилася, при цьому подала до суду заяву від 06.03.2019 року, згідно з якою просить розгляд справи за її позовом проводити у її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. До даної заяви позивач долучила довідку про склад сімї та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач у судове засідання не зявився, однак його представник подав до суду клопотання від 06.03.2019 року, відповідно до якого просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає, в частині стягнення аліментів позовні вимоги визнає частково та просить суд стягнути їх в сумі по 1500 грн. на кожну дитину. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються\~рівними процесуальними\~правами. Крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки (ч. 1 ст. 64 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.07.2007 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Савка) [PERSON], [INFO], укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Чопської міської ради Закарпатської області за актовим записом № 29, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 170369, виданим повторно Ужгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 05.04.2018 року. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-ФМ № 410504 та серії І-ФМ № 410505, виданими повторно 05.04.2018 року відповідно, де їх батьком значаться [PERSON], а матірю [PERSON]. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, який позов у частині вимог про розірвання шлюбу визнав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сімя розпалася остаточно. Умови для примирення позивача та відповідача відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження може суперечити інтересам сторін, а відтак, на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Спільні діти сторін проживають з матірю, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сімї незареєстрованих осіб (фактичне місце проживання) від 26.04.2018 року № 2139, виданою відділом реєстраційних дій Чопської міської ради, та потребують матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітніми донькою та сином, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобовязань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене та часткове визнання відповідачем позов у частині вимог про стягнення аліментів, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільних дітей доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року установлено прожитковий мінімум 2027\~грн.,\~з 1\~липня \~2118\~грн.,\~з 1\~грудня \~2218\~грн.,така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами ст. ст. 13 ч. 1, 76 ч. 1, 80, 81 ч. ч. 1, 5, 6 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на спільних дітей, позивач суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог щодо стягнення аліментів слід відмовити. Таким чином, з огляду на викладені обставини суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим та підлягає до частково задоволення. При цьому, оскільки позов предявлений 11.04.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дітей та поділу спільного майна сторін у межах даного позову не заявлено. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч. 6, ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів, то такий слід компенсувати за рахунок держави. Разом з тим, представником позивача адвокатом [PERSON] подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу від 06.03.2019 року, в якому зазначає, що 01.10.2018 року адвокат [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги з [PERSON] Відповідно до умов даного договору адвокат прийняла на себе обовязки представляти права і законні інтереси позивача [PERSON] в суді у справі про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також здійснювати усі процесуальні дії, передбачені ЦПК України. Відповідно до квитанції № 28 від 02.10.2018 року позивач понесла витрати в сумі 4000 грн. Крім того, понесені виграти на оплату правничої допомоги також підтверджуються розрахунком та актом виконаних робіт , згідно з яким вартість наданої правової допомоги становить 4000 грн. На підставі викладеного просить за результатами розгляду справи вирішити питання про стягнення з відповідача понесені позивачем [PERSON] документально підтверджені витрати на правничу допомогу в цивільній справі № 308/3734/18. До клопотання адвокатом долучено квитанцію № 28 від 02.10.2018 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та акт виконаних робіт. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така позиція висловлена в постанові [PERSON] Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] діє в інтересах позивача [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного між ними 01.10.2018 року. Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] та ордер серії ЗР № 30232 віл 26.02.2019 року. На підтвердження витрат на правничу допомогу додано розрахунок, який містить наступні види послуг: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, ознайомлення з документами клієнта, виготовлення копій документів 1000 грн.; складання договору про надання правової допомоги 1000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи 500 грн.; підготовка клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу 1000 грн.; участь в судовому засіданні 06.03.2019 року 5000 грн., всього 4000 грн. Також додано акт прийому-передачі наданих послуг від 06.03.2019 року та квитанцію № 28 від 02.10.2018 року про зарахування коштів [PERSON] на рахунок адвоката [PERSON] за надання правової допомоги. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи з наданого розрахунку, не є співмірним із складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому до стягнення підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн., з яких: 1000 грн. попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, ознайомлення з документами клієнта, виготовлення копій документів; 500 грн. ознайомлення з матеріалами справи.

Outcome: partial