Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до свого сина [PERSON] і його дружини [PERSON], який підтримала та мотивувала тим, що відповідачі перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - її онука [PERSON], [INFO]. З моменту народження дитини відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків по його вихованню, не піклуються про стан здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Після народження дитини сім'я сина з онуком проживала в квартирах за договором найму жилого приміщення. Житло весь час знаходилось в антисанітарних умовах, відповідачі в квартирах ніколи не прибирали, одяг не прали,дитині їжу не готували, необхідним харчування, відповідно до його віку, не забезпечували. У зв'язку з тим, що відповідачі не здійснювали за сином належного догляду, не купали, онук хворів шкірною хворобою. Вона як баба вимушена була звертатись до лікарів, в тому числі для проведення щеплень. Протягом 2013 року сім'я відповідачів проживала в гуртожитку по [ADDRESS], де відповідачі, ухиляючись від виконання батьківських обов'язків, весь час залишали дитину на сусідів та знайомих. Відповідачка, ніде не працюючи і залишаючи онука у неї, по два тижні за ним не приходила; коли вона намагалась її розшукати, на телефонні дзвінки не відповідала. З моменту досягнення дитиною [INFO] дворічного віку відповідачка перестала отримувати на дитину грошову допомогу і зовсім припинила забирати до себе сина, цікавитися ним. З жовтня 2013 року по травень 2014 року відповідач - батько дитини працював в Росії. З метою отримання від нього коштів мати дитини 8 травня 2014 року зателефонувала йому, повідомивши, що їх син помер. Батько дитини повернувся в м. Суми, з того часу також не працює, зовсім не виконує обов'язки по вихованню дитини. Відповідачі, не маючи коштів знімати квартиру, зняли житло в с. Хотінь Сумського району. Знайомі бачили, що дитина була постійно голодною, ходила селищем в брудному одязі, батьки не звертали на нього уваги. З квітня 2014 року онук практично весь час проживав у неї, а з 8 червня 2014 року проживає з нею та її чоловіком постійно. Батьки дитиною не цікавляться, не приходять, щоб його побачити. 4 липня 2014 року вони звернулись до нотаріуса і написали заяви про згоду, щоб їх син був усиновлений чи йому призначений опікун. Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що відповідачі не займаються доглядом і вихованням сина, а тому повинні бути позбавлені батьківських прав. Вона з чоловіком займаються доглядом, вихованням, духовним і фізичним розвитком онука, його здоров'ям, та як бабуся хоче оформити на себе піклування над онуком, щоб представляти його інтереси. Просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно дитини [PERSON], призначити її піклувальником онука. Відповідач [PERSON] заперечила проти позову, зазначивши, що бажає займатись вихованням своєї дитини, а всі наведені позивачем обставини пов'язані виключно з неприязними стосунками, що склались між нею та позивачкою. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснивши, що дитині з його батьками буде краще. Представник третьої особи - органу опіки та піклування служби в справах дітей Сумської міської ради заперечив проти позову, зазначивши, що наведені позивачем обставини не свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав і зумовлені виключено неналежним матеріальним становищем родини. Представники інших третіх осіб в судове засідання не з'явились, своїх заперечень чи пояснень стосовно позову не надали. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивачки [PERSON], перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25 лютого 2011 року. Від шлюбу відповідачі мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6 -8). Батько дитини зареєстрований в [ADDRESS] - в квартирі, яка належить по ? частині його батькам, йому і братові (а.с. 18-23, 29). Мати дитини зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 28). Відповідачі 4 липня 2014 року в нотаріальному порядку засвідчили підписи на своїх заявах «До відповідних уповноважених органів, тим, кого це стосується за належністю» про те, що як батько і мати дають згоду на усиновлення їх сина [PERSON] [PERSON] і [PERSON] (а.с. 9-10). З витягу з амбулаторної карти дитини Сумської міської поліклініки № 4 вбачається, що син відповідачів народився з неонатальною жовтяницею, йому в 2012 році виставляли діагноз неврологічного захворювання, алергодерматиту, в послідуючому він хворів іншими захворюваннями, пов'язаними з вірусними інфекціями, отримував профілактичні щеплення. З 15 листопада 2012 року по 15 лютого 2013 року щеплення в зв'язку з відмовою від них матері не проводились. 17 червня 2014 року дитина вибула за адресою позивачки. Після цього, як вбачається з довідки комунальної установи «Сумська міська дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди» 24 і 26 червня 2014 року дитину до дитячої поліклініки № 2 приводила позивачка [PERSON] для проведення щеплення та для медогляду з метою оформлення в дитячий садок, і 27 липня 2014 року - для щеплення (а.с. 11-17). З матеріалів справи вбачається, що позивачка та батьки дитини звертались до органів внутрішніх справ з приводу поведінки кожного з них, в тому числі і з питань, пов'язаних з дитиною. 9 липня 2014 року позивачка звернулась до Сумського міськвідділу внутрішніх справ з заявою про невиконання матір'ю дитини батьківських обов'язків, посилаючись на те, що мати не доглядає за дитиною, не працює, не влаштовує дитину до дитячого садка, витрачає дитячі кошти на свої потреби, вона забирала у неї онука під розписку, щоб її не звинуватили в його викраденні, мати дитини не бажала забирати дитину до себе. Просила, зокрема, надіслати документи до відповідної служби для обстеження умов проживання дитини і правильності використання дитячої допомоги. 22 липня 2014 року мати дитини [PERSON] зверталась до Сумського райвідділу внутрішніх справ з приводу того, що її свекруха [PERSON] 22 липня 2014 року за місцем проживання її з чоловіком [PERSON] та сином в с. Хотінь Сумського району забрала дитину без її дозволу. 23 липня 2014 року дитину їй повернули. 22 липня 2014 року батько дитини [PERSON] звертався до Сумського райвідділу внутрішніх справ з приводу того, що 22 липня 2014 року його батьки та двоюрідний брат приїхали за місцем проживання його сім'ї в с. Хотінь та вимагали, щоб він повернувся з сином жити до батьків в м. Суми і розлучився з дружиною [PERSON] Матеріали перевірок органами внутрішніх справ припинені. З висновку служби в справах дітей Сумської міської ради від 19 листопада 2014 року вбачається, що батьки з дитиною на час перевірки винаймають житло в [ADDRESS]. Обстеженням встановлено, що за цим місцем проживання створені належні умови для проживання дитини. Дитина проживає за адресою в [ADDRESS] у трикімнатній квартирі з усіма зручностями, у родині баби і діда [PERSON] і [PERSON] - батьків батька дитини [PERSON] Для дитини створені кращі умови, ніж за місцем помешкання батьків. При спілкуванні зі слів позивачки - баби дитини вбачається, що батьки байдужі до дитини, не доглядають його, не створили належних умов для виховання, мати дитини не піклується про його здоров'я, не займається його розвитком та вихованням, створює перешкоди для спілкування з онуком. Батьки запрошені на співбесіду до служби у справах дітей. Мати дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав, має намір бажання в подальшому виховувати і утримувати сина. Батько остаточно своєї позиції не висловив, пояснив, що має роботу виїзного характеру, і дитині буде краще у його батьків. Батьки дитини пояснили, що нотаріально посвідчені заяви щодо дитини написали під тиском обставин. Орган опіки та піклування вважає, що не доведена винна поведінка батьків в такій мірі, щоб позбавити їх батьківських прав, та вважає за можливе не позбавляти їх батьківських прав (а.с.82). Згідно із ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України. В п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вказані вимоги процесуального закону, суд вважає, що позивачка не довела наявність фактичних та правових підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо,зокрема, вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з вказаних підстав, повинна довести, що батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Положеннями ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За змістом ст. 155 СК України, здійснюючи свої батьківські права та виконуючи батьківські обов'язки, батьки повинні поважати права дитини та її людську гідність. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей , поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 15 - 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципах 6, 7проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння,повинна зростати в умовах турботи. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ,є частиною національного законодавства України (дата набуття чинності для України - 27 вересня 1991 року), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У преамбулі Конвенції про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплене у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги вищезазначених норм матеріального і процесуального права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, міжнародні правові норми, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків, і, виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Така виключна міра тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини (ст. 166 СК України), а тому позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як вбачається з вищенаведених норм законів України та міжнародних правових норм, таким, що найбільше відповідає інтересам дитини, є такий спосіб впливу на її батьків та захисту її прав, коли буде забезпечене належне виконання ними батьківських прав та обов'язків по відношенню до дитини з збереженням сімейних зв'язків батьків та дитини, а не позбавлення батьківських прав. З категоричних заперечень матері дитини проти позову та її пояснень, наданих суду, вбачається, що однією з причин труднощів, що виникають у неї у вихованні дитини, є відсутність власного житла в м. Суми, скрутне матеріальне становище, втручання у їх сімейне життя позивачки - її свекрухи, в тому числі пропозиції останньої, щоб її син і онук жили з нею, але без матері дитини. Вказані обставини підтверджуються і поясненнями сторін в матеріалах перевірок, проведених органами внутрішніх справ, про складні і в деякій мірі неприязні стосунки, що виникли між сім'ями матері дитини і позивачки. Крім того, ці обставини побічно підтвердила в своїх поясненнях сама позивачка, зазначивши, що має намір займатися вихованням та доглядом дитини, виключно за умови позбавлення батьківських прав її батьків, а без цього не згодна і не бажає надавати допомагати в догляді за дитиною її матері (відповідачці). В справі відсутні належні та переконливі докази тому, що відповідачі категорично відмовляються виховувати та утримувати сина, не піклуються про нього, свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляють до нього любов та матеріальну турботу, не забезпечують дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, іграшками, ухиляються від спілкування з сином та самоусунулися від його виховання, не цікавляться його життям, не реалізовують своє право на контакт із дитиною, не бажають змінити своє життя з метою забезпечення належних умов виховання та утримання сина, його нормального розвитку. Наведене переконливо говорить про те, що зв'язки між батьками та дитиною не є втраченими. Закон передбачає, що навіть за умов доведеності винної поведінки батьків суд у виняткових випадках може відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідачів про необхідність зміни ставлення до дитини. На думку суду позивачка не довела, у чому конкретно полягає така винна поведінка батьків дитини та свідоме нехтування ними обов'язками щодо його утримання та виховання, яка негативно впливає на його фізичний та моральний розвиток як складову виховання і заслуговує на безспірне позбавлення батьківських прав, та не зазначила підстав, з яких слід не погодитись з вказаним висновком органу опіки та піклування. Позивачка сама зазначала у зверненні до органів міліції, що дитина ще маленька, постійно скучає за мамою. Зазначаючи, що батьки фактично не виконують своїх обов'язків перед сином, в той же час не надала доказів, чому як баба дитини з метою найбільш ефективного захисту його прав не звернулась до органів опіки та піклування з метою навернення батьків до належного виконання своїх батьківських обов'язків, а обрала інший шлях - позбавлення не лише батьків батьківських прав, а і позбавлення дитини батьківського піклування. Суд, ухвалюючи рішення, враховує і особи батьків, які не перебувають на обліку у нарколога або психіатра, негативних характеристик не мають; відсутні дані, що вони не люблять свого сина і категорично відмовилися від нього. Та обставина, що вони офіційно не працюють, не є підставою для позбавлення їх батьківських прав. При цьому у відношенні до відповідачки суд враховує, що дитина не досягла трьох років, а також зазначену вище позицію позивачки, яка пояснила в суді, що не бажає надавати допомогу у вихованні та утриманні онука просто так, а бажає робити це, позбавивши батьків батьківських прав. Посилання позивачки на те, що вона як баба дитини останнім часом сама здійснює обов'язки з матеріального забезпечення, фізичного, духовного та морального розвитку неповнолітнього онука, не дають підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав. Її доводи про те, що дитина з червня 2014 року постійно проживає в неї, спростовуються матеріалами перевірок органів внутрішніх справ, з яких вбачається, що 22 липня 2014 року вона забирала дитину у відповідачів, а потім 23 липня повернула сина матері. Заходи реагування за заявами сторін в органи міліції, що стосуються питань виховання сина, до відповідачів не вживалися. Не є доказом для задоволення позову і посилання позивачки на ту обставину, що саме вона зверталась до Сумського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 17 «Радість» м. Суми з питання влаштування онука до цього закладу, оскільки така обставина не свідчить про те, що самі батьки відмовляються це робити, враховуючи вік дитини (а.с. 11). Позивачка посилається на те, що вона і чоловік мають дохід у вигляді пенсії, трикімнатну квартиру та можуть утримувати онука. ? частина у вказаній квартирі належить і відповідачеві, про якого в той же час позивачка зазначає, що він після одруження та народження дитини проживає з сім'єю у квартирах, будинках та гуртожитку, винаймаючи там житло, має борги, як на доказ того, що батьки не можуть забезпечити дитині належні умови (а.с. 18-23, 38-39). Держава в особі уповноважених на те органів, в тому числі органів опіки та піклування, не втрутилась в спірну щодо дитини ситуацію, до батьків не вживались заходи реагування в зв'язку з неналежним виконанням ними батьківських обов'язків. З часу народження дитини до звернення баби дитини з даним позовом до суду з відповідачами не працювали соціальна служба та служба у справах дітей Сумської міської ради чи районної державної адміністрації з приводу неналежного виконання ними батьківських обов'язків, не зверталася увага відповідачів на необхідність змінити своє ставлення до даного обов'язку, що могло б дати за необхідності позитивний результат у формуванні бажання займатися вихованням свого сина, опікуватися ним, змінило б подальшу поведінку відповідачів у кращу сторону. До відповідачів не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина. В справі не встановлені і виключні обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, а тому позбавленням батьківських прав матері буде порушений принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. За відсутності належних доказів для задоволення позову висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, що відповідно до ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Суд вважає поведінку відповідача - матері дитини в судовому засіданні щирою та такою, що направлена на встановлення тісних стосунків з сином, а не свідченням бажання перекласти свої обов'язки на інших осіб, зокрема, родичів, чи державу. Надання відповідачем - батьком дитини суду заяви про визнання позову (а.с. 53), є таким, що за юридичним і моральним змістом суперечить інтересам дитини, та не несе фактично для батька жодних негативних наслідків у вигляді позбавлення зв'язків з сином, враховуючи, що позивачем є мати відповідача і наслідком позбавлення його батьківських прав може бути проживання дитини в квартирі, де має право на проживання і батько. Суд враховує, що систематичного, свідомого невиконання відповідачами вищезазначених законом обов'язків по догляду за сином, що могло б призвести до тяжких наслідків, а саме мікросоціальної та глибокої педагогічної занедбаності, не виявлено. З цих же міркувань не вважає суд безумовною підставою для позбавлення батьківських прав і випадок, на який послалась позивачка стосовно оголошення оточуючим відповідачкою про смерть дитини, оскільки доказів системності таких дій суду не надано, а сам випадок можливо пов'язати з скрутним матеріальним становищем батьків. Допитані в судовому засіданні свідки фактично дали суду покази виключно з приводу більш кращого створення побутових умов для проживання дитини у позивачки, проте жодним чином не підтверджують обставин ухилення батьків від виховання дитини. Однією з причин поведінки батьків відносно дитини, яка стала причиною звернення з позовом до них, вбачається, є відсутність в родині моральної та матеріальної забезпеченості. В той же час матеріали справи дають підстави вважати, що батьки дитини допускають поверхневе відношення до виховання сина, який потребує з їхньої сторони більш дієвого позитивного соціального впливу на його розвиток, проте вбачається усвідомлення ними своєї провини перед сином і свого обов'язку по його вихованню та утриманню. Суд відзначає, що саме спілкування з батьками в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, буде для дитини найбільшою запорукою його фізичного і духовного розвитку, а тому для налагодження належних, таких, що найбільш забезпечать інтереси дитини,стосунків батьків і сина, можливість чого не втрачена, в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. На підставі ст. 150, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 165 СК України,

Outcome: dismissed