Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 1 200 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після укладення шлюбу вони з відповідачем почали проживати разом в вищезазначеному житловому будинку, який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2018 належав її батьку, а вона отримала його у спадщину. 31.10.1995 [PERSON] офіційно зареєстровано у зазначеному будинку, про що в домову книгу було здійснено відповідний запис. 01.10.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач у вищезазначеному будинку не проживає з 01.04.2019, рахунки за комунальні послуги не сплачує, участі в обслуговуванні будинку не приймає. Фактично проживає у свого рідного брата, за адресою: [ADDRESS] . Неодноразові прохання до відповідача про добровільне зняття з реєстрації останнім ігноруються. У зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду та просить задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову. 13.01.2020 представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив, в якому зазначила, що відповідно до довідки Прудянської селищної ради відповідач входить до складу сім`ї позивача, однак ніде не зазначено, що відповідач не мешкає тривалий час за спірною адресою. Актом обстеження встановлено, що позивач чинить перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] ; замінено замки на дверях, що перешкоджає відповідачу потрапити до будинку. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2018 житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.9). 31.10.1995 [PERSON] зареєстровано у зазначеному будинку, про що в домову книгу було здійснено відповідний запис. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 лютого 1990 року Прудянською селищною радою Дергачівського району Харківської області, за актовим записом №7- розірвано. Як вбачається з довідки, виданої позивачу [PERSON] головою Прудянської селищної ради 08.10.2019 та інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18, 25). Згідно акту депутата Прудянської селищної ради Онопрієнко В.О. від 26.09.2019, [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає з 01.04.2019 по теперішній час (а.с.19). З пояснень позивача в позовній заяві вбачається, що відповідач в спірному будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує, у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вказаною вище адресою, права власності на будинок він не має. Таким чином, відповідач в належному позивачу будинку не проживає, участі в його обслуговуванні та сплаті всіх комунальних платежів не приймає, особистих речей в будинку не має, права власності на будинок не має, однак залишається зареєстрованим в належному позивачу будинку. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 319 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Відповідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації з 01.04.2019, понад 6 місяців, а отже втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні з ст. 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, шлюб між сторонами розірвано у 2018 році, відповідач більше не є членом сім`ї позивача, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Щодо пояснень представника відповідача, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні будинком, суд виходить з того, що відповідач фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2019 року, і ним не вжито заходів на захист свого права шляхом звернення до суду з позовом про вселення тощо. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 1 200 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У даному випадку позивачем не надано детального розрахунку виконаних робіт, опису здійснених робіт адвокатом, а тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. На підставі ст.ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved