Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , просить стягнути з відповідача аліменти щомісячно в фіксованій сумі, у розмірі ј всього виду доходу, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 27.11.2018 року до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі. Згідно наданого відзиву на позовну заяву, з позовними вимогами не згоден, просить у задоволенні позову відмовити, тому що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.06.2005 року на користь позивачки вже було стягнуто аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] . Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2001 року, зареєстрованому Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. 19 січня 2006 року шлюб було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 19. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 29.01.2003 року. Згідно довідки № 2663 від 22.11.2018 року, виданою Старокозацькою сільською радою, [PERSON] , [INFO] мешкає разом з матір`ю [PERSON] . Як зазначає позивачка, відповідач у вихованні та фінансовій підтримці дитини на протязі всього часу участі не брав, на прохання за власним бажанням сплачувати аліменти відмовляється. На даний момент відповідач з серпня 2018 року працює у Військові частині № 2197, а також має нерухоме майно у [ADDRESS] , за яке обіцяв сплатити позивачу гроші у сумі 50000 гривень, в рахунок погашення заборгованості, і земельний пай у ТОВ «КОМПАНІЯ АГРО ЮГ». Згідно з матеріалами справи, з цих самих позовних вимог, за той самий період вже було винесено рішення Білгород-Дністровським міськрайонним судом, яке не є зміненим чи скасованим, та 17.05.2005 року виданий виконавчий лист. Постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 13.04.2017 року виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] було закрито. Виконавче провадження було закрито за заявою стягувачки [PERSON] від 12.04.2017 року, в якій нею було зазначено, що боржник повністю розрахувався з нею в повному обсязі станом на 05.08.2020 року. Тобто, на час звернення позивачки до суду вже є рішення, (яке не є зміненим або скасованим) яким врегульовані спірні правовідносини між сторонами, та, на підставі цього рішення було відкрито виконавче провадження та стягувались грошові кошти в рахунок аліментних зобов`язань. Дане виконавче провадження було закрито за заявою позивачки, яка власноручно написала прохання щодо закриття цього провадження через те, що відповідач здійснив повний розрахунок по аліментах із нею. Твердження позивачки про те, що вказана заява була написана нею через обман зі сторони відповідача, який пообіцяв, але не розрахувався із нею по аліментним зобов`язанням, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ для ухвалення рішення по даній справі, оскільки ці твердження нічим не підтверджені. Як зазначено у Постанові Верховного суду України від 22.08.2018 року по справі № 372/2230/17-ц у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 4 ст. 82 обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК зазначено, що позовна заява повинна мати підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що спірні правовідносини між сторонами вже врегульовані рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, а позивачкою не надано суду доказів на підтвердження шахрайський дій відповідача при написанні нею заяви про закриття виконавчого провадження, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: dismissed