Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просила суд визнати незаконним наказ відповідача від 25 лютого 2014 року № 59-к про звільнення її з посади вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Верховинського району Івано-Франківської області та поновити її на роботі на вказаній посаді. У судовому засіданні позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що з 05 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Верховинського району Івано-Франківської області на посаді вчителя. Проте, наказом начальника управлінння освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України. Стверджує, що наміру звільнятись не мала, а заяву про звільнення написала під тиском та погрозами бійців самооборони Верховинського району, які 25 лютого 2014 року її саму та її дочку силою провели через усе село до місцевого будинку культури, де із застосуванням фізичної сили примусили написати заяву про звільнення з посади вчителя. Про вчинення протиправних дій щодо неї, подала заяву до Верховинського РВ УМВС. Про видання наказу про звільнення їй відомо не було, під наказом про його ознайомлення відсутній її підпис, копію наказу їй не видано та не надіслано поштою. Окрім того, її звільнення відбулося під час перебування у відпустці, що також є недопустимим. Вважає даний наказ незаконним, таким, що порушує її інтереси та конституційні права. Просить позов задоволити. Представник управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ніхто не чинив тиск на позивачку з метою подачі нею заяви на звільнення. 25 лютого 2014 року у клубі с. Ільці проводились збори жителів села, які висловлювали обурення щодо вчинків позивачки як вчителя. Висловив свою думку, про те, що причиною написання заяви позивачкою могли бути висловлені жителями села невдоволення та морально-психологіна атмосфера у школі. Позивачка власноручно написала заяву про звільнення, а копію наказу про звільнення їй було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Честь і гідність позивачки відповідачі не зачепили, оскільки нею висловлювались претензії щодо статті у газеті у місцевій газеті, а відповідачі не можуть нести відповідальності за викладене у даній статті. Вважає позов безпідставним. [PERSON] в судовому засіданні також заперечив щодо заявленого позову та пояснив, що позивачка власноручно написала заяву на звільнення, в якій вказала бажану дату звільнення, а саме 25 лютого 2014 року. Він заяву прийняв та вчинив, згідно норм законодавства. Наказ про звільнення позивачці було направлено поштою. Також зазначив, що свою заяву [PERSON] Ю, мала право відкликати, проте цього не зробила. Вказав, що позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення протиправних дій щодо неї. Твердження позивачки про нанесені їй тілесні ушкодження безпідставні, оскільки висновок травматолога був наданий через тривалий час після подій 25.02.2014 року. Вважає, що жодним чином не порушив законодавство, просить у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково із наступних підстав. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дали суду показання про те, що заяву про звільнення [PERSON] писала під тиском та примусом бійців самооборони Верховинського району, які 25 лютого 2014 року привели її з дочкою до місцевого будинку культури, де із погрозами примусили написати дану заяву. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] написала заяву добровільно, не беруться судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами, дослідженими у судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 05 квітня 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Верховинського району Івано-Франківської області на посаді вчителя. З копії заяви про звільнення [PERSON] вбачається, що датою написання є 25.02.2014 року (том а.с. 158), а тому твердження відповідача про те, що це дата, з якої позивачка просила її звільнити, є абсурдними. Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації від 25 лютого 2014 року № 59-к її було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника (том 1 а.с. 45). Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, даний наказ отриманий позивачем 12.03.2014 року (том 1 а.с. 50). З копії наказу про звільнення вбачається, що є відмітка, написана власноручно [PERSON] від 15.04.2015 року, що вона з наказом ознайомлена і не згідна, оскільки заява написана під тиском, а вона з 24.02.2014 року перебуває у відпустці. Згідно заяви про надання відпустки від 21.02.2014 року та наказу № 26-к від 21.02.2014 року, [PERSON] перебувала у щорічній основній відпустці з 24.02.2014 року по 21.04.2014 року (том 1 а.с. 6, 7). З копії місцевої газети № 9 від 28.02.2014 року вбачається, що позивачку дійсно, всупереч її волі, під тиском громади, було звільнено з роботи (том І а.с. 18). Копією заяви [PERSON] про вчинення щодо неї протиправних дій, поданої до Верховинського РВ УМВС 25.02.2014 року, підтверджується факт звернення позивачки до правоохоронних органів по факту застосування насильства та тиску щодо неї (том І а.с. 14). У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових cnopiв» судам розяснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву i звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний i працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Згідно з наказом про звільнення [PERSON] її звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як підтвердила у судовому засіданні позивачка, за поданою 25.02.2014 року заявою вона не бажає звільнятися по ст. 38 КЗпП України, та просить поновити її на посаді за безпідставністю виданого наказу від 25 лютого 2014 року № 59-к. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідачів про те, що підстави на звільнення позивачки все одно були, а саме за вчинення аморальних проступків, оскільки, інформація, яка була направлена Верховинським РВ УМВС від 25.02.2014 року за № 515 [PERSON], була для реагування та проведення службової перевірки відносно позивачки, а не підставою для звільнення (том І а.с. 51). При виявленні даних фактів, відповідач мав змогу звільнити позивачку за ст.41 п. 3 КЗпП України, за належних підставах для застосування даної норми та дотримання інших вимог законодавства. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 11.03.2015 року було звернено увагу на те, що [PERSON] було звільнено із займаної посади з 25.02.2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України (том І а.с. 241-243), оскільки у заяві не вказано з якого числа звільнити, а тільки зазначено дату написання заяви. Підтвердженням цивільного позову в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є довідка про доходи [PERSON] від 10.06.2014 року за № 576 вбачається, що нарахована заробітна плата за період грудень 2013 року січень 2014 року становить 14806 грн. 44 коп. (том І а.с. 44) та розрахункові листи за лютий та березень 2014 року, де зазначено розмір заробітної плати [PERSON] (а.с. 55, 56). Отже, виходячи з наведених розрахунків, на користь позивачки слід стягнути заробітню плату за час вимушеного прогулу в розмірі 99170 гривень 91 коп. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн., то слід зазначити таке. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачкою зазначено, що моральні страждання повязані з тим, що грубе порушення її конституційних прав бійцями самооборони і відповідачами по справі, незаконне звільнення з роботи, заплямувало її репутацію та зачепили честь і гідність, оскільки вона тривалий час працювала вчителем у школі, учні її люблять та поважають, а з жителями села перебуває у гарних відносинах, також створила за свої кошти сприятливі умови для навчання дітей у Ільцівській ЗОШ. Враховуючи, що моральні страждання, на які вказує позивачка, було заподіяно не безпосередньо відповідачами, а іншими особами та беручи до уваги, що позивачку поновлено у порушених її законних правах та інтересах, суд вважає цю обставину достатньою щодо задоволення моральних вимог. Це також дає суду підстави відмовити у стягненні моральної шкоди. На підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 38, 237-1 КЗпП України та

Outcome: approved