Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку. В позові зазначено, що в 2007 році позивач уклала шлюб з батьком відповідача і з жовтня 2009 року вони перейшли проживати в квартиру [ADDRESS]. Відповідач є сином чоловіка від попереднього шлюбу. В травні 2010 року чоловіком [PERSON] було оформлено спадковий договір, а після його смерті [INFO] данан спірна квартира перейшла у власність позивача. В червні 2014 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, він зареєстрований у цій квартирі №111 ще до того як був укладений шлюб позивачем з [PERSON] та ще до проживання подружжя в цій квартирі. Реєстрація відповідача в даній квартирі порушує право позивача як власника користуватися та розпоряджатися квартирою, добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не бажає. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених в ньому. Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав зазначених в запереченні проти позову. Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 09.10.2007 р. позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (батьком відповідача) (а.с.4). 18.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено спадковий договір, посвідчений нотаріально (а.с.6). З жовтня 2009 року подружжя перейшло проживати в квартиру [ADDRESS], що не заперечувалось сторонами. Відповідач є сином чоловіка від попереднього шлюбу, та був зареєстрований в [ADDRESS] 09.09.2003 року, що підтверджується будинковою книгою (а.с.9-11). [INFO] [PERSON] помер (а.с.5), після його смерті дана спірна квартира перейшла у власність позивача на підставі спадкового договору, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.8). Як стверджувала позивач, в червні 2014 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, квартира є однокімнатною, родинні відносини між сторонами відсутні, а важкі захворювання відповідача, що можуть передаватися, не дозволяє проживати сторонам в однокімнатній квартирі. Окрім того, реєстрація відповідача в даній квартирі порушує право позивача як власника користуватися та розпоряджатися квартирою, добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не бажає. Відповідач натомість в запереченні звернув увагу суду на розгляд судами інших цивільних справ в т.ч. оскарження спадкового договору, визнання прав на спадкове майно, визнання прав на користування квартирою та усунення перешкод в користуванні спірною квартирою. Підтвердив, що є важкохворим, вказавши на хвороби (за доцільності закритої інформації щодо здоров'я особи, суд не зазначає в рішення перелік хворіб). Необхідним є встановити інше постійне місце проживання його, що не наведено позивачем в позові, а в квартирі що зазначає позивач як можливе місце проживання, належить його сестрі, просив в позові відмовити. Задовольняючи частково вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таку правову позицію висловив Верховний суд України під час розгляду справи № 6-158цс14. Так у даній справі що розглядалася ВСУ, було встановлено за матеріалами справи, що суд першої інстанції зазначив, що відповідачі зареєстровані в будинку як члени сім'ї власника будинку, є добросовісними наймачами, несуть витрати на ремонт і утримання будинку. Разом із тим, судом не враховано, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Статтею 13 ч.4, 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Отже, зважаючи на висновок ВСУ який розгляд справу щодо неоднакового застосування судами матеріального права, суд вирішуючи даний спір прийшов до переконання, що виникнення у членів сім'ї власника квартири, право на користування квартири є похідним від виникнення у власника права власності, а відтак - припинення права власності особи на квартиру, припиняє право члена його сім'ї на користування квартирою (що також зазначено і в ухвалі ВСУ від 04.10.2006р. та ухвалі ВССУ від 04.07.2012р.), право на користування жилим приміщенням члена сім'ї - [PERSON] власника квартири - [PERSON], було наявним до смерті власника квартири, а в подальшому це право трансформується у відносини найму даної квартири особою - [PERSON], який вже не є членом сім'ї нового власника - [PERSON] Право найму на житло у відповідача виникло (трансформувалось) з часу смерті [PERSON] - тобто [INFO]. Тобто право користування квартирою як член сім'ї померлого, [PERSON] втратив в 2012 році. При цьому, що власник житла самостійно розпоряджається своїм правом власності і вправі в подальшому вирішувати необхідність найму іншою особою. Так, за ст..158-170 ЖК УРСР, які слід застосовувати до даного спору, регулюються відносини за договором найму житла. За вимогами ст..163 цього кодексу, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як слідує, з ч.1, 2, 3 підпункт 7, 4 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: в т.ч. взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Щодо рішень, про які зазначає відповідач у запереченні, то 19.06.2014р. було відкрито провадження Івано-Франківським судом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування (укладеного між батьком та сестрою відповідача [PERSON]. 02.03.2010р.), спадкового договору та визнання права власності на квартиру (справа №344/8022/14-ц), однак ухвалою від 27.03.2015р. прийнято відмову позивача від даного позову та провадження у справі закрито (а.с.34, 55). Позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно у справі №344/4484/13-ц , було закрито на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 12.03.2015р. (а.с.54). Щодо позову [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним спадкового договору, визнання права власності на 1/4 частину квартири, визнання права користування, усунення перешкод щодо користування житловою площею в квартирі у справі №344/3960/15-ц, то рішенням Івано-Франківського міського суду від 31.07.2015р. позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним спадкового договору, визнання права власності на 1/4 частину квартири, визнання права користування, усунення перешкод щодо користування житловою площею в квартирі, то позов задовольнено частково. Визнано за [PERSON], право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON], жительку [ADDRESS] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні житловою площею в квартирі [ADDRESS]. В задоволенні решта вимог відмовлено (а.с.44-46). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.09.2015р. рішення Івано-Франківського міського суду від 31.07.2015р. в частині задоволення вимог про визнання за [PERSON], право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS], скасовано, в цій частині відмовлено (а.с.57-59). Як встановлено судом, відповідач неодноразово перебував в місцях позбавлення волі згідно персонально-довідкових обліків МВС України (а.с.51-53), ввостаннє був засуджений 20.02.2008 року і звільнений 31.08.2010 року, вибув у м.Івано-Франківськ, та з 14.06.2011р. був арештований (засуджений 03.04.2012 року) та звільнений, за поясненнями сторін в червні 2014 року. При цьому, період коли відповідач перебував у м.Івано-Франківську (з 31.08.2010 року по 14.06.2011р. між засудженням) він не проживав у даній квартирі, що ним і не заперечувалось, при тому що був живим ще і власник квартири - батько відповідача. А в рішенні Апеляційного суду від 03.09.2015р. зазначено, що [PERSON] періодично проживав з сестрою та бабусею. Після звільнення у червні 2014 року позивач, як встановлено судом у іншій справі, дійсно якийсь період створювала перешкоди в найму цієї квартири, однак в подальшому ці перешкоди не створювались а він і не з'являвся на проживання в спірну квартиру, договір найму позивач з відповідачем з грудня 2014 року (6-ть місяців після спливу строку збереження приміщення квартири) по час ухвалення рішення не укладала, отже право користування квартирою у відповідача (не як члена сімї, а вже як наймача) припинено. Зважаючи на встановлені обставини, вимога позову про втрату права користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення. Однак, щодо вимоги про зняття з місця реєстрації, то дана вимога до відповідача є безпідставною, оскільки в повноваження визначених органів входить такі дія щодо зняття з реєстрації. На підставі викладеного, ст. 71, 158 - 170 ЖК УРСР, ст.810 ЦК України,

Outcome: partial