Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона в період з 21.09.2002 року по 08.11.2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Під час спільного життя у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Як вказує позивач, відповідач з 2015 року виїхав на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території АР Крим. Через наявність боргових зобов`язань на окупованій території та відповідно забороною виїзду з АР Крим, не має можливості повернутися на території материкової України. Позивач, же також не має можливості виїхати до АР Крим разом з дитиною, оскільки при пересіканні кордону між материковою Україною та ТОТ АР Крим необхідно пред`явити згоду батька на виїзд дитини за кордон, а отримати таку згоду відповідно до встановленого законодавством порядку неможливо, оскільки дії нотаріальних контор, які знаходяться на території ТОТ АР Крим, що направлені на посвідчення волевиявлення громадян не визнаються на території України. А приймаючи до уваги, що згідно чинного законодавства України про порядок виїзду неповнолітніх дітей за кордон необхідна нотаріально засвідчена згода на це батьків, отримати таку згоду від батька дитини вона не може, при цьому, виїзд дитини за межі України відповідає інтересам дитини, вона змушена була звернутися до суду з проханням про надання дозволу на виїзд її неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд його батька [PERSON] в період з 20 травня 2019 року по 20 серпня 2019 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подавши заяву про зміну позовних вимог в частині визначення часового проміжку на який необхідно надати згоду на виїзд дитини за межі України без згоди батька, просила надати дозвіл на виїзд її неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] за межі державного кордону України без згоди на такий виїзд його батька [PERSON] в період з 01 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року. В решті вимоги підтримала повністю з підстав, наведених в позовній заяві та просила розгляд справи проводити без її участі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, через канцелярію суду надіслав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чаплинської РДА, Лісова Є.С. в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про визнання вимог [PERSON] та розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] в період з 21.09.2002 року по 08.11.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину сина [PERSON] , [INFO] про що свідчить свідоцтво про народження, серії [NUMBER] , видане Балтазарівською сільською радою Чаплинського району Херсонської області 20.01.2004 року. Як вбачається з пояснень позивача викладених у позовній заяві та підтверджено матеріалами справи, на даний час [PERSON] проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні та вихованні. У свою чергу судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2015 року постійно проживає на території ТОТ АР Крим. Як вбачається з пояснень позивача, у зв`язку з наявністю боргового зобов`язання на території окупованої АР Крим, [PERSON] було обмежено у праві виїзду за межі АР Крим. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України, проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Оскільки відповідач не має можливості виїхати з Криму, позивач вирішила в інтересах дитини здійснити виїзд з материкової частини України з сином до нього, однак, в зв`язку з анексією АР Крим Російською Федерацією, та зміною в зв`язку з цим правил виїзду громадян України за її межі, а саме, що згідно п.1 ст.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, не має можливості скористатися своїм правом на вільний вибір місця проживання. При зверненні до відповідача з проханням про надання відповідного дозволу на виїзд дитини з матір`ю, без супроводу батька, останній повідомив, що посвідчити дозвіл на території Криму, який би в подальшому відповідав встановленим законодавством України вимогам до документів відповідного типу, він не має можливості, оскільки дії Кримських нотаріальних контор, що направленні на посвідчення волевиявлення громадян та в подальшому видача документа, не визнаються на території материкової України. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст.\~4\~Закону України\~«Про порядок\~виїзду з\~України і\~в`їзду\~в Україну\~громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року із подальшими змінами, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України, пунктом 2.2 яких, вказано, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вимоги позову обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved