Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» в якому з урахуванням ухвали про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 33819,50 грн., просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 04.06.2008 року вона була прийнята на роботу бухгалтером ІІ категорії до відділу № 03 казенного підприємства «харківське конструкторське бюро машинобудування імені О.О. Морозова». В подальшому назву підприємства було змінено на Державне підприємство «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» В останні місця 2019 року підприємство не сплачувало заробітну плату і вона подала заяву про звільнення 12.08.2019 року за власним бажанням. В день звільнення остаточного розрахунку з нею проведено не було. Заборгованість із заробітної плати в розмірі 33819,50 грн. підприємство виплатило їй лише 20.11.2019 року. Таким чином з відповідача необхідно стягнути на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку. Невиплати заробітної плати поставила її у скрутне матеріальне становище, унеможливила забезпечення нормального існування її та члені її сім`ї. Їй треба було сплатити кошти за навчання доньки та гуртожиток. Спричинену моральну шкоду оцінює у 10000,00 грн. Крім того в зв`язку з подачею позову до суду нею були понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Ухвалою суду від 27.08.2019 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 23.09.2019 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 10.10.2019 року за клопотанням позивача витребувані докази. Ухвалою суду від 17.12.2019 року провадження з справі в частині стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 33819,50 грн. закрито. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що діями відповідача [PERSON] не було спричинено моральну шкоду. Дійсно затримка заробітної плати існувала, однак позивачу періодично здійснювалась її виплата. 20.11.2019 року позивачу заборгованість із заробітної плати виплачена в повному обсязі. Підстави звільнення позивача не є предметом позову. Не підтверджуються доказами доводи позивача щодо вжиття заходів для досудового врегулювання спору. Просила в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] працювала у ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» та була звільнена 12.08.2019 року за власним бажанням. Як вбачається з розрахункового листа за серпень 2019 року у [PERSON] малась заборгованість із заробітної плати у розмірі 33819,50 грн. Згідно довідки ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» № 255 від 25.11.2019 року зазначено, що заборгованість із заробітної плати [PERSON] в розмірі 33819,50 грн. виплачена в повному обсязі 20.11.2019 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, та своєчасне її отримання. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вдень звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, власник або уповноважений ним орган в такому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже наявна затримка в розрахунку при звільненні з 13.08.2019 року по 19.11.2019 року включно. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» зазначено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] , яка розрахована згідно Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 із змінами та доповненнями за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню складає 583,03 грн. Відповідно до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд виходить з наступного розрахунку середнього заробітку за час затримки: 583,03 грн. середньоденний дохід позивача; 71 робочих днів за період затримки розрахунку. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку складає 40812,10 грн. з розрахунку: 71 робочих днів х 583,03 грн. середньоденна заробітна плата позивача. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то вимога позивача є законною і обґрунтованою. Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті йому належних сум заробітної плати. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд керується положеннями трудового законодавства, з урахуванням характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, та інших обставин справи, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, з врахуванням принципу розумності й справедливості, визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачу, в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано попередній розмір витрат на правничу допомогу, який укладений між [PERSON] та адвокатом Тірон Л.В. 22.08.2019 року, відповідно до якого орієнтовний розмір витрат становить 1000,00 грн. та договір про надання правової допомоги від 22.08.2019 року, однак позивачем не надано документальних підтверджень виконання договору та фактично понесених витрат на правову допомогу, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі п.1.ч.1ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 786,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial