Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області, Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, третьої особи [PERSON] про скасування п. 117 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №86 від 25.01.2012 року в частині оформлення права власності на житловий будинок за літ. Г загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. та спорудами, який розташований по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві за [PERSON], визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності САЕ №495299 від 03.02.2012 року [PERSON] на житловий будинок, який розташований по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві, визнання недійсним та скасування реєстраційного запису №35940380 від 10.02.2012 року ММБТІ щодо реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок за літ. Г загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. та спорудами, який розташований по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві, скасування п. 8.1 рішення Миколаївської міської ради №15/43 від 01.03.2012 року про надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 281 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Садовій, 17 в м. Миколаєві, визнання недійсним та скасування державного акту від 04.04.2012 року серія ЯК№841616 на право приватної власності на земельну ділянку прикріплену до будинку №17 по вул. Садовій у м. Миколаєві, виданий Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві на ім'я [PERSON] та визнання недійсним та скасування запису державного реєстратора Управління Держкомзему у м. Миколаєві за №481010001002016 від 30.03.2012 року про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, прикріплену до будинку №17 по вул. Садовій у м. Миколаєві, виданого на ім'я [PERSON] В позові позивач зазначила, що її дідусю [PERSON] на праві спільній частковій власності належало 3/4 частки житлового будинку № 75-в по вул. Чкалова в м. Миколаєві. 29.05.1982 року [PERSON] помер та після його смерті належну частку вказаного будинку успадкувала його дочка [PERSON], яка є її мати. У 2006 році [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина у зв'язку з чим вона звернулась до нотаріуса м. Києва з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Проте, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2010 року було визнано дійсним біржовий договір купівлі-продажу 1/4 частки будинку №75-в по вул. Чкалова в м. Миколаєві та визнано за [PERSON] право власності на вказану частку будинку. Крім того, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.01.2011 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку будинку №75-в по вул. Чкалова в м. Миколаєві в порядку набивальної давності. Вказані рішення були скасовані рішеннями апеляційного суду Миколаївської області від 21.11.2102 року та 10.12.2012 року, в позовах [PERSON] було відмовлено, а за фактом надання суду підроблених документів в ЄДРДР зареєстровано кримінальне провадження. Отже, на теперішній час право власності [PERSON] на 3/4 частини житлового будинку по вул. Чкалова, 75-в (вул. Садова, 17) фактично скасовано. Проте, п. 43 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1254 від 21.12.2011 року 3/4 частини житлового будинку по вул. Чкалова, 75-в було надано нову адресу - вул. Садова, 17. Пунктом 117 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №86 від 25.01.2012 року оформлено за [PERSON] право власності на житловий будинок №17 по вул. Садова та на підставі вказаного рішення 03.02.2012 року [PERSON] видано свідоцтво право власності САЕ №495299 на вказаний житловий будинок та 10.02.2012 року державним реєстратором ММБТІ було здійснено реєстраційний запис №35940380 щодо реєстрації за [PERSON] права власності на спірній будинок. Окрім того, на підставі судових рішень [PERSON] оформив та зареєстрував право власності на земельну ділянку надану для обслуговування житлового будинку, а саме: рішенням Миколаївської міської ради №15/43 від 01.03.2012 року (п. 8.1) надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 281 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Садова, 17, а на виконання вказаного рішення 30.03.2012 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві зареєстровано за №481010001002016, а 04.04.2012 року видало [PERSON] Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯК№841616. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені в позов обставини, просив про задоволення вимог. В судовому засіданні представник відповідача Миколаївської міської ради [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити у звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, тому, що позивачем не наведено жодного факту порушення будь якого законодавства України саме на момент вчинення правочинів та посилався на те, що Миколаївська міська рада приймаючи рішення №15/43 від 01.03.2012 року та виконавчий комітет Миколаївської міської ради при прийнятті п. 117 рішення №86 від 25.01.2012 року діяли в межах своїх повноважень, регламентованих чинним законодавством та у спосіб передбачений законом. зокрема ст. 19 Конституції України. В судове засідання представники відповідачів виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області, Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені, причини неявки суду не повідомили. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] заперечувала проти задоволення вимог позивача, вважала за необхідне в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що у [PERSON] не виникло право власності на житловий будинок по вул. Садовій, 17, оскільки право власності на нерухомий об'єкт виникає з моменту державної реєстрації, але відомості про це в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Крім того, у зв'язку з скасуванням рішень Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2010 року та 13.01.2011 року, [PERSON] відмовився від права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади, про що ним було подано відповідну заяву заяву. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного: За приписами ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України та керуються у своїй діяльності Констиуцією і законами України, актами Президента, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів АРК, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, з 1976 року діду позивача [PERSON] на праві власності належало 3/4 частини домоволодіння №75-в по вул. Чкалова в м. Миколаєві. 29.05.1982 року [PERSON] помер та після його смерті право власності на 1/4 частку будинку успадкувала його дочка [PERSON]. 22.11.2006 року [PERSON] померла та в порядку спадкування право власності на належну їй частку будинку перейшло до її дочки [PERSON] Рішеннями Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2001 року та від 13.01.2011 року за [PERSON] визнавалось право власності на 1/4 та на 1/2 частку будинку №75-в по вул. Чкалова в м. Миколаєві. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1254 від 21.12.2011 року (п.43) 3/4 частинам житлового будинку по вул. Чкалова, 75-в було надано нову адресу: вул. Садова, 17. Пунктом 117 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №86 від 25.01.2012 року оформлено за [PERSON] право власності на житловий будинок №17 по вул. Садова та на підставі вказаного рішення 03.02.2012 року [PERSON] видано свідоцтво право власності САЕ №495299 на житловий будинок №17 по вул. Садова. 10.02.2012 року державним реєстратором ММБТІ було здійснено реєстраційний запис №35940380 щодо реєстрації за [PERSON] права власності на вказаний будинок. Окрім того, рішенням Миколаївської міської ради №15/43 від 01.03.2012 року (п. 8.1) надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 281 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Садова, 17, а на виконання вказаного рішення, 30.03.2012 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві зареєстровано за №481010001002016, а 04.04.2012 року видано [PERSON] Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯК№841616. Проте, в результаті перегляду апеляційним судом рішень Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2010 року та від 13.01.2011 року щодо визнання права власності на спірне майно за [PERSON], вони були скасовані 21.11.2012 року та відповідно 10.12.2012 року і відмовлено [PERSON] в задоволенні його позовних вимог, проте відповідних змін щодо державної реєстрації цих прав не внесено. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року (що діяла на час виникнення правовідносин), оформлення права власності на нерухоме майно проводилося, зокрема, і органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Так, правовий акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин. Підставами для визнання акта незаконним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обовязковою умовою визнання акта незаконним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містяь інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи докази у справі, суд дійшов висновку, що хоча при винесенні оспорюваних рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради №86 від 25.01.2012 року (п. 117) та Миколаївської міської ради №15/43 від 01.03.2012 року (п.8.1) були додержані вимоги діючого на той момент законодавства України, але з врахуванням усіх встановлених судом обставин у справі вказані рішення в частині оформлення права власності на житловий будинок за літ. Г загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. та спорудами, який розташований по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві за [PERSON] та надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 281 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Садовій, 17 в м. Миколаєві підлягають скасуванню та позовні вимоги в цей частині задоволенню. При цьому, суд також вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги про визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності САЕ №495299 від 03.02.2012 року [PERSON] на житловий будинок, який розташований по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві та визнання недійсним та скасуванню Державного акту від 04.04.2012 року серія ЯК№841616 на право приватної власності на земельну ділянку прикріплену до будинку №17 по вул. Садовій у м. Миколаєві, виданий Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві на ім'я [PERSON], виходячи з того, що вказані вимоги є похідними вимогами й залежить від рішень, на підставі яких вони були видані. Оскільки судом скасовані п. 117 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №86 від 25.01.2012 року та п. 8.1 рішення Миколаївської міської ради №15/43 від 01.03.2012 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок та Державний акт від 04.04.2012 року на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: вул. Садова, 17 у м. Миколаєві, слід визнати недійсними та скасувати. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування реєстраційного запису №35940380 від 10.02.2012 року ММБТІ щодо реєстрації за [PERSON] права власності на житловий будинок по вул. Садова, 17 в м. Миколаєві та запису державного реєстратора за №481010001002016 від 30.03.2012 року про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, прикріплену до будинку №17 по вул. Садовій у м. Миколаєві, виданого на ім'я [PERSON], суд приходить до переконання, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з того, що Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області та Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації є неналежними відповідачами по справі та до їхньої компетенції, з 01.01.2013 року, тобто з дня набрання законної сили Закону України Про Державний земельний кадастр та Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не належать скасування реєстраційних записів щодо реєстрації права власності на нерухомі об'єкти та відповідно про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку. Належні відповідачі до участі у справі позивачем не були залучені. Суд, не приймає до уваги посилання представника третьої особи щодо відсутності на теперішній час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності [PERSON] на об'єкт нерухомого майна будинок №17 по вул. Садовій в м. Миколаєві, оскільки це не позбавляє його права на це майно, закріплює право володіння та користування та раніше державна реєстрація права власності за [PERSON] була зареєстрована ММБТІ у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.02.2012 року. Не заслуговує на увагу і посилання представника щодо відмови [PERSON] у праві власності на земельну ділянку. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial