Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до свого колишнього чоловіка [PERSON], посилаючись на те, що, знаходячись з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони 6 грудня 2010 року уклали договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 36, 1 кв. м. Квартира зареєстрована за сторонами в рівних частках по ? частині як приватна спільна часткова власність. Шлюб між ними розірваний, шлюбні відносини припинені, відносно користування квартирою виникають суперечки, відповідач перешкоджає їй користуватись її власністю - ? частиною квартири, змінив замок, ключ їй не надав, до квартири не впускає. Посилаючись на ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 368, 369 ЦК України, просила вселити її в спірну квартиру як співвласника за договором купівлі-продажу від 6 грудня 2010 року. В заяві від 9 квітня 2015 року позивач за первісним позовом просила застосувати позовну давність (а. с. 82). Представник позивачки за первісним позовом в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зустрічний позов не визнала, пояснивши суду, що кошти, які виділялись батьками відповідача, є допомогою батьків родині дітей, яку також надавали і батьки позивачки 4 березня 2015 року [PERSON] в звернувся із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, посилаючись на те, що після реєстрації 25 вересня 2009 року шлюбу з позивачкою з метою поліпшення житлових умов подружжя він 15 листопада 2010 року уклав попередній договір № 15/11 із ВАТ «Сумбуд» через його структурний підрозділ управління капітального будівництва, згідно якого ВАТ «Сумбуд» взяло на себе обов'язок продати йому, а він - купити у ВАТ «Сумбуд» спірну квартиру [ADDRESS], загальною площею 83, 3 кв. м. Купівля-продаж мала бути вчинена за суму, що на день підписання попереднього договору складала 399840 гр. 15 листопада 2010 року він, згідно умов попереднього договору, здійснив оплату спірної квартири шляхом внесення у відділенні ПАТ АБ «Укргазбанк» на рахунок фінансування УКБ ВАТ «Сумбуд» 331550 гривень, а 16 листопада 2010 року вніс залишок коштів в сумі 68290 гривень, сплативши таким чином всю вартість квартири. Про виконання ним в повному обсязі умов попереднього договору від 15 листопада 2010 року УКБ ВАТ «Сумбуд» видало йому довідку від 16 листопада 2010 року про те, що саме він придбав спірну квартиру. Вказане підтверджується меморіальними ордерами № 208-70-К від 16 листопада 2010 року і № 208 - 179-К від 15 листопада 2010 року. Для оплати спірної квартири 15 листопада 2010 року він отримав позику від своїх батьків - в сумі 331550, гр., а 16 листопада 2010 року отримав від них позику в сумі 68290 гр., про що в день отримання грошей видав батькам розписку із зазначенням отриманої суми, її цільового призначення та останньої дати повернення. Відповідачка, як дружина, фактично умовила його вписати її в договір купівлі-продажу спірної квартири ВРД 391776 від 6 грудня 2010 року № 3081, укладений 6 грудня 2010 року в нотаріальному порядку між ними і ВАТ «Сумбуд» та посвідчений приватним нотаріусом Канівець Л.О. 16 грудня 2010 року кожен із них зареєстрував право власності на ? частину квартири та отримав витяг про державну реєстрацію прав. 19 серпня 2014 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу вони перестали вести спільне господарство та проживати разом, не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири. Посилався на те, що [PERSON] помилково стала стороною оспорюваного правочину, за яким набула певні права та обв'язки щодо нерухомого майна - спірної квартири. 22 січня 2015 року, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 631 ЦК України, між ним на його користь та батьками був укладений нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів в сумі 399840 гр., отриманих ним 15 і 16 листопада 2010 року у позику від позикодавців/дарувальників за договором від 22 січня 2015 року для придбання житла (спірної квартири). Посилаючись на те, що згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, зазначав, що з договору дарування грошових коштів вбачається, що на час його укладення (нотаріального посвідчення) сторони вже виконали його умови, тобто правові наслідки, обумовлені цим правочином, виконані. Крім того, 23 січня 2015 року між ним як позичальником та батьками як позикодавцями були зроблені та нотаріально посвідчені заяви стосовно заміни його зобов'язань, що виникли за позикою, зобов'язаннями (правовідносинами), що виникли внаслідок прийняття ним від своїх батьків в дар грошових коштів в сумі 399840 гр., що є їх спільною сумісною власністю та були витрачені ним повністю та виключно на придбання житла (спірної квартири), оскільки нові зобов'язання (новація) застосовуються до відносин, що виникли між позикодавцями та позичальником з моменту передачі/прийому грошових коштів, що відбувалися, відповідно, 15 і 16 листопада 2010 року. Посилаючись на ч. 2 ст. 604 ЦК України, зазначав, що сплачені ним кошти в рахунок оплати спірної квартири за умовами попереднього договору (п.4) в сумі 399840 гр. є його особистою приватною власністю, підтвердженням чого є і відсутність письмової згоди [PERSON] на укладення ним як її чоловіком попереднього договору щодо спірної квартири, що передбачено ч. 3 ст. 65 СК України. [PERSON], виступаючи стороною оспорюваного правочину, шляхом обману брала на себе обов'язок прийняти у власність одну з двох рівних часток спірної квартири, вартість якої на момент вчинення цього правочину (6 грудня 2010 року) сплатив лише він, зробивши внесок відповідно до умов попереднього договору у сумі 399840 гр., що належали йому особисто. Зазначав, що документально підтверджена (укладання попереднього договору та фактичне виконання його умов) його воля до вчинення оспорюваного правочину і результат (юридичні наслідки) цього правочину не узгоджуються між собою завдяки наявній помилці з його боку та ВАТ «Сумбуд», які вважали, що розраховуються коштами, сплаченими за попереднім договором, але це особисті кошти [PERSON], а не його дружини [PERSON], з боку якої має місце обман, оскільки вона знала, що за оспорюваним правочином особисто сама нічого не сплачувала і при цьому не визнає право його вимоги та не повертає сплачені ним за договором купівлі-продажу кошти, які сплатив за оспорюваним правочином лише він. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири ВРД 391776 № 3081, укладений 6 грудня 2010 року між ВАТ «Сумбуд» і [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О., в частині зазначення в його преамбулі [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], зареєстрованої в [ADDRESS], як сторони договору, а також визнати недійсним п. 1 вказаного договору в частині зобов'язання [PERSON] прийняти у власність одну з двох рівних часток спірної квартири та визнати частково недійсним п. 3 вказаного договору купівлі -продажу квартири в частині формулювання положення договору «оплата здійснена до підписання договору» (а.с.52-56). Змінивши позовні вимоги в червні 2015 року, [PERSON] додатково до вищезазначених обставин посилався на те, що ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 березня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, зміну особового рахунку та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, провадження № 22-ц/788/519/15, встановлено, що спірну квартиру придбано за спільні сумісні кошти подружжя, але належить вона їм на праві спільної часткової власності. З моменту винесення апеляційним судом ухвали від 25 березня 2015 року йому фактично стало відомо про його порушене право та про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає розподілу відповідно до вимог чинного цивільного законодавства в порядку, передбаченому для поділу майна з визначеним правовим режимом. Зазначав, що із обставин укладення спірного договору купівлі-продажу квартири вбачається, що він вчинений під впливом помилки. Згідно п. 5 попереднього договору від 15 листопада 2010 року, укладеного ним з ВАТ «Сумбуд», основний договір купівлі-продажу повинен був бути укладений не пізніше 30 листопада 2010 року. П. 1 попереднього договору передбачав, що продовження терміну для укладення договору купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлено відповідним договором. Посилаючись на ст. 57 СК України, зазначав, що він на виконання умов попереднього договору за рахунок особистих приватних коштів здійснив оплату спірної квартири, [PERSON] не надавала йому як чоловікові згоду на розпорядження цими коштами та на укладення попереднього договору, в судовому порядку не оформлювала таких дій юридично. УКБ ВАТ «Сумбуд» зі свого боку до 30 листопада 2010 року в строк, передбачений п. 5 попереднього договору, договір купівлі-продажу з [PERSON] не уклав, пропозицію на його укладання не направляв, квартиру не передав. Посилаючись на ч. 3 ст. 635 ЦК України, згідно якої зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна з сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, вважав, що зобов'язання, передбачені попереднім договором № 15/11 від 15 листопада 2010 року, були припинені 1 грудня 2010 року. Крім того, попередній договір є нікчемним, оскільки не укладений в письмовій нотаріальній формі відповідно до положень ст. ст. 635, 675 ЦК України. В будь-якому разі у [PERSON] виникло право вимоги повернення йому УКБ ВАТ «Сумбуд» безпідставно отриманих грошових коштів. При укладенні спірного договору купівлі-продажу сторони помилково вважали, що право вимоги [PERSON] є розрахунком за квартиру, що продається. [PERSON] як сторона оспорюваного правочину прийняла у власність одну з двох рівних часток квартири, вартість якої у 391510 гр. на момент укладання спірного договору купівлі-продажу взагалі не сплачувалась, вона приватні кошти чи спільні сумісні кошти особисто також не сплачувала. Таким чином, обов'язок розрахуватися за спірну квартиру покупці помилково не виконали, а продавець помилково вважав наявним своє право власності на грошові кошти, начебто отримані на розрахунок за договором купівлі-продажу та сплачені йому за нікчемним договором [PERSON] як особисті приватні. Таким чином, зміст оспорюваного договору не відповідає фактичним обставинам справи, що мали місце в дійсності, та вбачається помилка стосовно дійсного змісту прав та обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу, які підлягали реалізації та виконанню. Крім того, [PERSON] не надавав своїй дружині [PERSON] письмової згоди на придбання ? частини спірної квартири на праві спільної часткової власності за рахунок спільних коштів, не робив письмових заяв, що вона придбаває ? квартири за рахунок особистих коштів. КП «Сумське МБТІ» здійснило реєстрацію особистої власності [PERSON] на частку спірної квартири без її заяви та без відповідності державної реєстрації правовстановлюючим документам на квартиру. Посилаючись на ст. ст. 57, 60,61 СК України та на те, що чинне законодавство не передбачає спільної часткової власності як правового режиму майна подружжя, на ст. ст. 203 ч. 3, 215, 229 ч. 1 щодо помилки як підстави визнання недійсним правочину, просив визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу квартири, скасувати державну реєстрацію права власності на ? частину спірної квартири, що зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 30649231, за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ВРД № 391776 від 6 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О. № 3081 (а.с.167 - 170). Представник відповідача за первісним позовом вимоги позивачки не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги, просив відмовити в задоволенні первісного позову, вважаючи, що є єдиним власником спірної квартири. Представник ПАТ «Сумбуд»та приватний нотаріус Канівець Л.О. проти позову [PERSON] заперечили ( а. с. 108-109). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Спірні правовідносини трелюються наступними законами України. Згідно п. п. 2, 3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України: 1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. На підставі ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч. 1, п. п. 2 - 4 ч. 2, ч. 3 статті 16 ЦК України передбачають, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 2. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Стаття 230. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власність зобов'язує. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ч. ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України передбачають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 вересня 2009 року (а. с. 5). 15 листопада 2010 року між ВАТ «Сумбуд» і [PERSON] був укладений попередній договір № 15/11, згідно якого ВАТ «Сумбуд» зобов'язалось на умовах, зазначених в цьому договорі, у строк не пізніше 30 листопада 2010 року продати [PERSON], а останній зобов'язався купити у ВАТ «Сумбуд» квартиру [ADDRESS]. Купівля - продаж квартири має бути вчинена за суму, що на день підписання попереднього договору становить 399840 гр., в тому числі ПДВ. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] сплачує суму 399840 гр., в тому числі ПДВ, в термін: до 15 листопада 2010 року - 331550 гр., до 22 листопада 2010 року - 68290 гр. Зазначена сума розцінюється сторонами як повна сплата в рахунок наступного договору купівлі-продажу та підтверджується довідкою про сплату. Основний договір повинен бути укладений не пізніше 30 листопада 2010 року (а. с. 57). З копій меморіальних ордерів № 208-70-К від 16 листопада 2010 року і № 208-179-К від 15 листопада 2010 року, оформлених від імені [PERSON], вбачається, що він вніс на оплату за спірну квартиру, відповідно 68290 гр. і 331550 гр. (а.с.58). 16 листопада 2010 року ВАТ «Сумбуд» видало [PERSON] довідку про те, що він придбав спірну квартиру (а.с.59). 6 грудня 2010 року були нотаріально посвідчені заяви про надання сторонами як подружжям одне одному згоди на придбання іншим з подружжя ? частини спірної квартири з підтвердженням того, що придбане нерухоме майно буде об'єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу, та про те, що договір купівлі-продажу укладається іншим з подружжя в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а. с. 135, 136). 6 грудня 2010 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого сторони придбали за 391510 гр. у ВАТ «Сумбуд» у спільну часткову власність в рівних частинах по ? частині двокімнатну квартиру [ADDRESS], розташовану на 4-му поверсі 10-поверхового будинку, житловою площею 36, 1 кв. м, загальною площею 83, 3 кв. м. З п. 11 вказаного договору вбачається, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Суд вважає, що вказаний пункт договору охоплює всі відносини, які виникали між [PERSON] та ПАТ «Сумбуд» до укладання договору купівлі-продажу (в т.ч. і попередній договір), тобто [PERSON] свідомо надав свою згоду на укладання договору купівлі - продажу квартири саме на умовах спільної часткової власності з дружиною. Згідно п. 12 договору, цей правочин вчиняється зі згоди дружини покупця [PERSON] та чоловіка покупця [PERSON], посвідчених нотаріусом 6 грудня 2010 року за реєстровими №№ 3079, 3080 (а. с. 7, 13-14, 125 - 151). Тобто доводи [PERSON] про відсутність його згоди на укладення договору не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи. Згідно копії реєстраційного посвідчення від 16 грудня 2010 року, виданого КП «Сумське МБТІ», витягу про державну реєстрацію прав, спірна квартира зареєстрована за [PERSON] і [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі - продажу від 6 грудня 2010 року № 3081 - на ? частину квартири за кожним (а.с.6 - 8, 61-62). Розірвання шлюбу між сторонами зареєстроване 19 серпня 2014 року Ковпаківським відділом РАЦС Сумського міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 102 (а. с. 18). 20 листопада 2014 року відповідач надіслав письмову вимогу позивачці про сплату йому 420455 гр. - половини ринкової вартості спірної квартири, визначеної згідно звіту про незалежну оцінку від 11 листопада 2014 року, в якій наполягав, що квартира придбана лише за його особисті кошти (а. с. 65). Тобто доводи [PERSON] про те, що йому стало відомо про своє порушене право лише 25.03.2015 року протиречать доказам, наявним в матеріалах справи. Як на доказ свого права на всю квартиру [PERSON] посилається на розписки, надані ним своїм батькам від 15 та 26 листопада 2010 року про те, що він позичив у них, відповідно, 331550 гр. і 68290 гр. для придбання спірної квартири (а. с. 63. 64). Під час розгляду даної справи відповідач уклав 22 січня 2015 року зі своїми батьками договір дарування грошових коштів в сумі 399840 гр., які, як зазначено в п. 1 договору дарування, він позичив у них відповідно до розписок від 15 і 16 листопада 2010 року на придбання двокімнатної квартири. В п. 5 договору зазначено, що його умови застосовуються до відносин, що виникли між ними з моменту передачі/прийому грошових коштів, що згідно розписок відбувалося 15 і 16 листопада 2010 року (а. с. 89). 23 січня 2015 року батьки відповідача нотаріально посвідчили заяви про погодження замінити зобов'язання їх сина [PERSON] щодо повернення грошових коштів на підставі договорів позики на нові зобов'язання (новація), що виникли внаслідок досягнутої згоди прийняти в дар [PERSON] грошових коштів від кожного з батьків у сумі 199920 гр., які подаровані ними йому 22 січня 2015 року виключно в інтересах його сім'ї . Сторони, зареєстровані за іншими різними адресами в м. Суми, але не заперечують, що проживали разом до розлучення в спірній квартирі, на час розгляду справи судом відповідач чинить перешкоди позивачці в проживанні в спірній квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, на розгляді в суді знаходилась цивільна справа № 591/7423/14-ц, провадження № 2/591/2664/14, за позовом [PERSON] до [PERSON], в якому вона посилалась на те, що після припинення шлюбних відносин у них виникають непорозуміння з приводу користування та утримання квартири, і виділення їй в користування окремої кімнати убезпечить її від напруги в відносинах з відповідачем. Просила у вказаній справі встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй в користування житлову кімнату 4 площею 19, 6 кв. м. У вказаній справі 28 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], посилаючись на ті ж самі обставини, що викладені і в його зустрічній позовній заяві в даній справі, зокрема, що саме він уклав попередній договір з ВАТ «Сумбуд» та сам сплатив кошти за квартиру, позичивши їх у батьків, а дружина фактично умовила його вписати її в договір купівлі-продажу спірної квартири ВРД 391776 від 6 грудня 2010 року, укладений в нотаріальному порядку між ними і ВАТ «Сумбуд». У вказаній справі він просив поділити їх спільне майно шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру. У зазначеній справі рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 2 лютого 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 березня 2015 року був задоволений позов [PERSON] і відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Вирішуючи спір у зазначеній справі, в тій частині, в якій рішення набрало законної сили, суд виходив з того, що правовстановлюючі документи сторін не містять умов придбання спільного майна за рахунок майна, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка, і судом не встановлено інших обставин, передбачених ст. 57 СК України, на яких би наполягали сторони. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року ухвала апеляційного суду Сумської області від 25 березня 2015 року в частині вирішення позову [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою скасована, справа в цій частині направлена на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 2 лютого 2015 року та ухвала апеляційного суду Сумської області від 25 березня 2015 року залишені без зміни. Залишаючи без зміни судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд касаційної інстанції послався на те, що оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Доказів, які свідчили б про придбання спірної квартири саме за кошти, які були позичені [PERSON] у своїх батьків, останнім надано не було, тому висновки судів про безпідставність зустрічного позову визнані правильними. (а. с. 39-45, 83-86, 173-18, 231 - 232). Тобто вказана обставина вже була предметом дослідження в іншій справі між тими ж сторонами і не знайшла підтвердження в судовому засіданні. В даній справі позивачем також не надано суду обґрунтованих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира придбана за кошти його батьків. [PERSON] не спростував тієї обставини, що після розлучення, заперечуючи право власності [PERSON] на квартиру, створює їй перешкоди у користуванні нею, що є підставою для задоволення її позову про вселення, це не завдасть шкоди інтересам співвласників. Посилання [PERSON] на невиконання попереднього договору на думку суду не заслуговують на увагу, оскільки сторонами попереднього договору всі його умови виконані - ВАТ «Сумбуд» передав квартиру, а [PERSON] передав кошти за неї, з моменту укладення попереднього договору минуло майже 5 років і сторони попереднього договору одне до одного з цього приводу в межах строків позовної давності ніяких претензій не пред»являли. Попередній договір себе вичерпав з моменту укладення договору купівлі-продажу спірного житла. Надані сторонами правовстановлюючі документи не містять в собі умов придбання спільного майна за рахунок майна, що є особистою приватною власністю [PERSON] Та обставина, що саме [PERSON] оформив попередній договір та від його імені сплачені кошти за квартиру, не має суттєвого значення для справи, оскільки в подальшому сторони оформили спірний договір купівлі -продажу, при укладенні якого надавали спільну згоду на його укладення. На момент укладення договору [PERSON] діяв свідомо, розумів наслідки своїх дій. Суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний договір укладений ним внаслідок помилки. Він був ознайомлений з текстом договору, бачив на яких умовах укладений цей договір. Згідно вимог ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін,таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. [PERSON] не доведено також і наявності обману в діях [PERSON] на момент укладення договору. Згідно вимог ч.1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню. Правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З врахуванням встановлених судом обставин та вказаних норм закону, суд вважає необхідним задовольнити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні зустрічного позову в зв'язку з його недоведеністю. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 322, 328, 355, 358, 360, 368-370, 386, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 65, 66, 68 СК України,

Outcome: approved