Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В цій квартирі зареєстровані відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], її внуки. Відповідачі з 1995 року не проживають у вказаній квартирі, нею не користуються та не цікавляться, проте з реєстрації не знялися. Вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним їй житлом порушеним. У зв'язку з чим і звернулася до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, будучи, в порядку визначеному ст.74 ЦПК України, належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується довідкою УСЖК №2 від 09.06.1992 року №532, зареєстрованою 12.07.1992 року комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за №38. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON], які є внуками позивача (а.с. 8). З 1995 року відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] в ній не з'являються, комунальних послуг не сплачують, будь-яких перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинить. Факт їх не проживання підтверджується актом від 19 червня 2014 року, складеним мешканцями будинку, де проживає позивач (а.с.9). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідачі з позивачем не укладали. Суд знаходить обгрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру [ADDRESS] згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що факт не проживання відповідачів за місцем своє реєстрації встановлений, а визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача сплаченої суми судового збору. Щодо витрат на правову, то суд враховує, що дана допомога заключається лише в складанні позовної заяви, яка є простою за змістом, не обширною, не потребує додаткових зусиль та збирання значної кількості доказів, тому суд вважає обґрунтованим витрати на правову допомогу в розмірі 200,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved