Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням та укладання договору житлового найму на кімнату [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в грудні 2018 року позивач вселилася до кімнати 231, що розташована у будинку гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Вселення в цю кімнату відбулося зі згоди виконавчого комітету Вінницької міської ради. Відповідно до акту про фактичне проживання особи №7 від 13.08.2021р. за адресою: [ADDRESS] [PERSON] фактично проживає без реєстрації з грудня 2018 року по теперішній час. Проживаючи у даній кімнаті [PERSON] здійснювала поточні ремонти, оплачувала комунальні послуги. Так, вона уклала договір про надання послуг з вивезення побутових відходів та договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. У березні 2021року [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Вінницької міської ради з проханням укласти з нею договір найму кімнати під [ADDRESS] . Але їй було відмовлено в укладанні договору найму у зв`язку з відсутністю реєстрації за вказаною адресою, а також відсутністю ордера. [PERSON] іншим житлом, придатним для проживання, не володіє, що підтвердила інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав. Крім того, [PERSON] перебуває на квартирному обліку разом з сім`єю. Позивач вважає, що тривалий час проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним таким особам в розумінні статті 8 Конвенції. Крім того, відсутність документів підтверджуючих користування спірною кімнатою позбавляє позивача права на приватизацію свого житла. Ухвалою суду від 18.10.2021 рокцу вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, які зазначені у позові. Позовні вимоги просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача у вирішенні спору поклалась на думку суду. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду за захистом має право звернутись особа, яка вважає, що інша особа порушила, або необґрунтовано оспорила, чи не визнала її права або охоронювані законом інтереси. На підставі листа №01-00-003-1207 від 09.01.2019 р., виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради позивач в грудні 2018 року вселилася до кімнати [ADDRESS] . Відповідно до Акту про фактичне проживання особи №7 від 13.08.2021р., складеного ОСББ «Л.Ратушної-130», вбачається, що [PERSON] та члени її сім`ї фактично проживають без реєстрації з грудня 2018 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS] . Проживаючи у даній кімнаті, [PERSON] здійснювала поточні ремонти, оплачувала комунальні послуги. Позивач уклала договір з Комунальним унітарним підприємством «ЕкоВін» про надання послуг з вивезення побутових відходів від 09.10.2019р. та договір з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» №1168300 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 09.10.2019р., що підтверджує користування позивачем спірною кімнатою. 11.04.2019 р. позивач звернулась до Виконавчого комітету Вінницької міської ради з проханням зареєструвати її місце проживання у кімнаті [ADDRESS] . Але листом від 11.05.2019 р. за №Г-07-34364/01-07 їй було відмовлено в зв`язку з тим, що в неї відсутні підстави для реєстрації місця проживання в спірному житловому приміщені. У березні 2021р. [PERSON] знову звернулася до виконавчого комітету Вінницької міської ради з проханням укласти договір найму кімнати під [ADDRESS] . Згідно з витягом з рішення №778 від 25.03.2021р. [PERSON] відмовлено в укладанні договору найму у зв`язку з відсутністю реєстрації за вказаною адресою, а також відсутністю ордера. Відповідно до довідки №475 від 31.08.2018 р., виданої Департаментом житлового господарства Вінницької міської ради, [PERSON] перебуває на квартирному обліку згідно з рішенням виконкому міської ради №731 від 29.03.2012р. разом з сім`єю. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.10.2021 р. за №278419645 [PERSON] іншим житлом для проживання не володіє. Відповідно до довідки від 13.08.2021р., виданої ОСББ «Л.Ратушної-130», в кімнаті №231, що розташована у будинку гуртожитку за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , наймач, її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] , [INFO] . Особовий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] . Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до п.п. 6, 14 ст.18 вказаного Закону про права мешканців гуртожитків органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208 Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Як зазначено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність або відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до положень ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Отже, враховуючи вищевикладене, основні засади цивільного судочинства та необхідність ефективного засобу правового захисту, суд прийшов до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] права на користування житловим приміщенням та укладання договору житлового найму на кімнату [ADDRESS] , житловою площею 13,5 кв.м. На підставі викладеного та

Outcome: approved