Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить поділити спільне майно подружжя, а саме житловий будинок садибного типу (А-1) загальною площею 59,5 кв.м. та господарські будівлі і споруди: сарай (Б), розташовані в [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,25 га кадастровий номер 6825885200:01:006:0034 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), розташовану за адресою [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,1375 га кадастровий номер 6825885200:01:006:0035 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на Ѕ вказаного майна. Позов мотивований тим, що під час перебування у шлюбі сторони набули спірне майно, яке належить до їх спільної сумісної власності. При цьому, придбаний в 2016 р. будинок в [ADDRESS] сторони знесли та на його місці самочинно збудували спірний будинок. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 16.10.2019 р. шлюб між сторонами було розірвано. У період з 2019 по 2021 р.р. відповідач виготовив документи на самочинно збудований будинок, однак, не проводить державну реєстрацію свого права власності на нього. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з аналогічних мотивів. Посилаються на фальсифікацію відповідачем документів технічної інвентаризації, складання їх заднім числом, зловживання своїми правами. Відповідач у судові засідання не з`являвся. Представник відповідача у судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що спірне майно не підлягає поділу, оскільки земельні ділянки були приватизовані відповідачем у порядку безоплатної приватизації; будинок, який був придбаний сторонами під час шлюбу, був знищений, а новостворений будинок був побудований самочинно, а відтак він не належить до об`єктів приватної власності та не підлягає поділу. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та сторонами визнається, що з 10.06.2010 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. В шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER] від 20.07.2010 р., [NUMBER] від 17.01.2012 р. відповідно. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ярмолинецького районного суду від 16.10.2019 р. у справі №689/1794/19, яке набрало законної сили. Рішенням суду встановлено, що сторони припинили подружні відносини з 2018 р., проживають окремо. У позовній заяві позивач визнає факт окремого проживання із відповідачем з січня 2018 р.. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час перебування у шлюбі - 05.04.2016 р. між відповідачем - [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Павлик Н.П., зареєстрований в реєстрі за №301, на підставі якого відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою (домоволодіння) в [ADDRESS] . До складу домоволодіння увійшли: житловий будинок А-1 загальною площею 50,7 кв.м., цегляний сарай Б, камінний погріб Г, цегляний сарай В та штахетна огорожа. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га кадастровий номер 6825885200:01:006:0034, яка не перебувала у власності продавця, а перебувала у складі земель Правдівської сільської ради. Позивач надала свою згоду на купівлю вказаного майна відповідачем, подавши відповідну заяву (п. 6 договору), що підтверджується заявою від 05.04.2016 р.. Право власності на домоволодіння було зареєстроване за відповідачем 05.04.2016 р.. Водночас, сторони не заперечували належність даного домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Позовних вимог про поділ саме цього домоволодіння позивачем не заявлялось. У 2016 р. вказане домоволодіння було знесене, що визнано сторонами та підтверджується результатами обстеження земельної ділянки, актом від 05.11.2016 р., показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. На підставі акту про знесення (знищення) домоволодіння від 25.11.2020 р. було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25.02.2021 р., що підтверджується відповідним витягом з державного реєстру від 03.03.2021 р.. Таким чином, на підставі ст. 349 ЦК України право власності на вказане домоволодіння припинилось внаслідок його знищення. З технічного паспорту, складного на 30.12.2020 р. вбачається, що на час розгляду справи судом за адресою [ADDRESS] розміщено домоволодіння в іншому складі та іншої площі: житловий будинок Д-1 загальною площею 59,5 кв.м. та сарай Б. Позивач просить поділити саме це майно шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину. Водночас, у позовній заяві зазначено літеру спірного будинку - А-1, хоча на схемі розташування будівель і споруд у технічному паспорті, складеному станом на 30.12.2020 р. така літера відсутня взагалі, а житловий будинок позначений літ. Д-1. Посилання представника відповідача на ту обставину, що будівництво вказаного будинковолодіння було проведено лише відповідачем із членами його сім`ї після припинення шлюбних відносин із позивачем, не доведено у встановленому порядку та ґрунтується лише на датах реєстрації дозвільних документів. Натомість з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що будівництво цього домоволодіння розпочалось спільно із позивачем під час шлюбу. Водночас, з технічного висновку вбачається і сторонами визнано, що таке будівництво здійснювалось сторонами самовільно, без оформлення необхідної дозвільної документації. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, право спільної сумісної власності на об`єкт самовільного будівництва під час шлюбу у сторін не виникло в силу закону. Повідомлення про початок будівельних робіт було подане відповідачем до Управління ДАБІ у Хмельницькій області 11.12.2020 р., і було зареєстроване 29.12.2020 р., а 18.01.2021 р. була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта нового будівництва. Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за відповідачем лише 25.02.2021 р., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав станом на 03.03.2021 р.. Посилання позивача на зловживання відповідачем своїми правами, затягування із реєстрацією права власності не впливає на правову оцінку спірних відносин в межах заявлених позовних вимог. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІУ права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Оскільки право спільної сумісної власності під час шлюбу на спірне домоволодіння у сторін не виникло відповідно до закону, в позові у цій частині слід відмовити. Посилання позивача на фальсифікацію відповідачем дат технічних висновків не впливає на висновки суду, оскільки не спростовують встановлених судом дат реєстрації дозвільних документів та права власності на домоволодіння. З витягу з державного земельного кадастру від 11.02.2016 р. вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 6825885200:01:006:0034 на якій розташовувалось придбане відповідачем домоволодіння, не належала відчужувачу домоволодіння та не була предметом продажу відповідачу. Під час шлюбу, на підставі рішень Правдівської сільської ради Хмельницької області №№8, 9 від 21.03.2017 р. спірні земельні ділянки загальною площею 25 га з кадастровим номером 6825885200:01:006:0034 та загальною площею 0,1375 га з кадастровим номером 6825885200:01:006:0035 були передані у власність [PERSON] .. Листом Правдівської сільської ради від 17.11.2020 р. підтверджується, що ці земельні ділянки були набуті відповідачем у порядку безоплатної приватизації. Право власності на ці земельні ділянки зареєстровано за відповідачем. Позивач просить поділити ці земельні ділянки, визнавши за нею право власності на Ѕ кожної з них. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 70 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Проте, згідно із п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed