Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 07.09.2002 р. вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] 19.10.2004 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано та донька залишилась жити разом з нею. Приблизно з 2007 р. відповідач перестав взагалі цікавитися долею дитини, не телефонував, ніякої участі у її вихованні не приймав, про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклувався. Відповідач жодним чином не забезпечував здобуття дитиною освіти, до самостійного життя її не готував. На сьогоднішній день дитині вже 15 років, вона не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки його практично не бачила та не спілкувалась з ним. У зв'язку з наведеним просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітньої доньки [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про час, місце та дату судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом розміщення оголошення про судовий виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, тому згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце судових засідань. Заяв про відкладання розгляду справи, про причини неявки, про розгляд справи у його відсутності суду не надав. Відзиву на позов суду не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Старобільської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника третьої особи та прийняти рішення на розсуд суду. На підставі п.п.2,4 ч.1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 25 лютого 2019 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до довідки № 68 від 31.05.2018 р., виданої загальноосвітнім навчальним закладом І-ІІІ ступенів «Скандинавська гімназія», вихованням [PERSON] займається її мати [PERSON], яка приймає активну участь у забезпеченні отримання дитиною освіти, розвиває усвідомлення дитиною культурних та духовних цінностей, займається розвитком її внутрішнього світу. Батько [PERSON] - [PERSON] до навчального закладу жодного разу не звертався, вихованням дитини не займається, навчальний процес не контролює (а.с. 7). Відповідно до довідки, наданої ТОВ «Дитячий медичний центр «Добробут», [PERSON] в період з 10.06.2016 р. по 17.09.2017 р. були надані послуги загальною вартістю 10413,20 грн., які були оплачені [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до вимог ст. ст. 48, 51 Конституції України, - кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття. Дитинство і батьківство охороняються державою. Ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, передбачає, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 2 ст.150 Сімейного кодексу України зобов'язує батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати до самостійного життя. Ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте суд вважає, що немає підстав вважати і не знаходить виняткового випадку і конкретних обставин справи для вирішення питання про не позбавлення батьківських прав відповідача, тому що таких конкретних обставин і виняткового випадку у суді не встановлено. Відповідач до наступного часу не змінив свого ставлення до дитини. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши в сукупності надані докази, а також беручи до уваги те, що згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мали рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір. На підставі ст.ст. 164, 165, 166, ст. ст.180-182 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved