Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виготовлення проїзних документів дітей для виїзду за межі України та на виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди батька, посилаючись на те, що з 15 січня 2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем, під час якого народився [PERSON]. Також сторони мають спільну доньку, [PERSON]. З березня 2011 року відносини між сторонами були припинені, внаслідок чого шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду від 16 лютого 2012 року. З того часу діти мешкають з позивачкою, а відповідач не займається вихованням дітей. Вказує, що має за кордоном рідних та можливість виїзду за межі країни з дітьми, щоб оздоровити їх. Однак відповідач не надає згоди їй у виїзді за межі країни спільних дітей. При цьому місце перебування відповідача їй невідомо. На підставі переліченого просила суд надати їй можливість вивезти дітей за кордон без згоди батька, виготовивши відповідні дитячі документи для цього. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала заявлені вимоги, вказуючи, що вона планувала вивезти дітей на дві або три тижні в Чехію, де мешкають рідні позивачки, до початку навчального року, бо старша донька навчається в 5-й школі міста Маріуполі, а молодший син відвідує дитячий садок № 160. Вивезти дітей планувала для їх оздоровлення, бо вони часто хворіють. Однак в подальшому позивачка пояснювала, що вона не зможе до початку навчального року вивезти дітей на оздоровлення, бо процедура оформлення документів для виїзду за кордон є тривалою, а вона не сподівалась, що розгляд справи у суді триватиме два місяці. Таким чином планує вивезти дітей за кордон або на осінні канікули, або на зимні канікули, або іншого разу, коли в неї буде така можливість, оскільки для цього їй необхідно планувати також свою відпустку на роботі. На підставі переліченого просила суд надати їй можливість оформлювати проїзні документи на дітей та можливість вивезти дітей за кордон без згоди батька на такий термін, щоб діти досягли чотирнадцяти років, бо батька дітей вона не може знайти. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце слухання справи повідомленим належним чином. Представник третьої особи, яка діє на підставі довіреності, Сеіна О. В., заперечувала проти задоволення заявлених вимог [PERSON], оскільки невідома позиція батька дітей, причини, чому він не надає згоду матері на виїзд дітей за кордон. Також позивачка не зазначає ані місце прямування дітей за межами країни, ані термін виїзду дітей за кордон. У подальшому представники Служби по справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради надали суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність, врахувавши інтереси дітей. За письмовими поясненнями представників Служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради вбачається, що вони заперечують проти вимог позивачки за відсутності вказівки у вимогах останньої держави прямування та термін перебування дітей за кордоном. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження, виданого 9 лютого 2009 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 121 від 9 лютого 2009 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO], батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Згідно свідоцтва про народження, виданого 10 квітня 2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 225 від 10 квітня 2001 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO], батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 15 січня 2009 року, було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, яке набуло чинності 28 лютого 2012 року (а. с. 9). Згідно довідки від 9 липня 2014 року житлової організації вбачається, що [PERSON] мешкає в [ADDRESS], до складу родини якої входять діти, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а. с. 21). Відповідно до телеграми від 15 травня 2014 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS], вимога [PERSON] до відповідача про надання останнім нотаріально посвідченого дозволу позивачці на виїзд дітей на кордон була вручена батьку відповідача 19 травня 2014 року (а. с. 8). За інформацією, що міститься у оглянутих в судовому засіданні медичних документах відносно малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON], вбачається, що в березні 2014 року у [PERSON] був лівобічний отит, раніше у березні 2014 року - двобічний гноєний гайморит, а в квітні 2014 року в неї було виявлено двобічний хронічний евстохліт. Натомість у [PERSON] в червні 2014 року було виявлено гостру вірусну респіраторну інфекцію, що згодом перейшло у бронхіт середньої тяжкості, а до цього в лютому 2014 року він хворів на правобічну пневмонію середньої тяжкості (а. с. 28, 29, 30, 31, 32, 33). На підставі ч. 2 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у ст. 2 цього Закону, за якою серед інших документів, які дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, є проїзний документ дитини. За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ст. 157 СК питання виховання дітей вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ст. ст. 9, 11 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. При цьому держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (з подальшими змінами) (далі за текстом рішення - Правила перетинання кордону), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 Правил перетинання кордону виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: а) якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; б) якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; в) у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). При цьому за п. 5 Правил перетинання кордону виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням також держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У судовому засіданні було встановлено, що обидві малолітні дитини, батьками яких є сторони у справі, часто хворіють, що підтверджується оглянутими в суді медичними документами. Натомість доказів наявності в [PERSON] рідних за межами України, в Чехії або іншій країні, позивачка суду не надала, як не було нею визначено країну прямування, орієнтовні дату виїзду дітей за кордон й термін перебування за межами України малолітніх дітей та умови перебування дітей у іншій країні. Вказані обставини з урахуванням інтересів дітей та відсутності згоди батька дітей, який не був позбавлений батьківських прав відносно ані [PERSON], [INFO], ані [PERSON], [INFO], унеможливлює задоволення судом заявлених позовних вимог [PERSON] у існуючій їх редакції за відсутності визначення країни прямування та орієнтовних термінів відсутності на території України дітей. Таким чином на підставі встановлених судом обставин, враховуючи принципи, закріплені в Конвенції «Про права дитини», рівність прав обох батьків щодо дітей, Правила перетинання державного кордону громадянами України, що не досягли 16-річного віку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, бо порушують права батька [PERSON] та [PERSON], та несуть загрозу інтересам дітей, оскільки позивачка не визначила суду ані країну прямування дітей, ані строк їх знаходження там, та не довела суду безпечність умов перебування дітей за кордоном.

Outcome: dismissed