Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, де заінтересованими особами є Міністерство соціальної політики України, Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації, у якій просить встановити факт, що її вимушене переселення у листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. В обґрунтування заяви [PERSON] посилається на те, що загальновідомою обставиною є те, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Зазначає, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, та інших міжнародних актів. Заявниця вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя, на вільний вибір місця проживання, право приватної власності. Звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення зазначеного факту обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Встановлення юридичного факту - вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території в результаті агресії Російської Федерації, породжуватиме для заявниці юридичні наслідки: виникнення права на справедливу компенсацію з держави-агресора, якою є Російська Федерація. Заявниця і її представник у судовому засіданні вимоги заяви підтримали і наполягали на їх задоволенні з підстав у заяві викладених. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явились, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Судом було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 7). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до довідки № 1201681792 від 21 листопада 2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради [PERSON] , остання є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в [ADDRESS] (а.с. 9). Статус внутрішньо переміщеної особи [PERSON] підтверджується також довідкою № 681792 від 07 квітня 2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактична адреса проживання: [ADDRESS] (а.с. 10). Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207 - 20 лютого 2014 року визначено датою тимчасової окупації території України. Цим законом визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів державного самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору був прийнятий Закон України «Про санкції» № 1644-VII та видано розпорядження Кабінету міністрів України розпорядження від 11 вересня 2015 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів». Прийняті нормативно-правові акти у хронологічній послідовності відтворюють обставини, що відбувалися на частині території України, та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, засуджена міжнародними інстанціями. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року. У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Рада України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Між тим, вирішуючи вимоги заяви про встановлення факту того, що вимушене переселення заявниці у листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, суд приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні з огляду на відсутність будь-яких доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку переїзду [PERSON] з Донецької області до Дніпропетровської з визнаною міжнародними актами збройною агресією Російської Федерації проти України. Так на підтвердження своїх вимог заявницею надані лише довідки органів соціального захисту населення у Дніпропетровській області про надання їй статусу внутрішньо переміщеної особи. Проте сам по собі такий документ фіксує лише факт переїзду, при цьому не вказує на його причини. Крім того, заявниці біли видані дві довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України №1201681792 від 21 листопада 2014 року і №681792 від 07 квітня 2017 року, через що можливо зробити висновок, що перша довідка, а саме від 2014 року, була скасована, чим викликана необхідність в отриманні нової довідки у 2017 році. В той же час, статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначені такі підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості. Пунктами 8, 9 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року, передбачено, що Держприкордонслужба протягом п`яти робочих днів безоплатно подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення на його запит інформацію про виїзд внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м.Севастополі або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, із зазначенням кількості днів такої відсутності протягом 90 днів, які передують даті подання відповідного запиту. За наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. Таким чином, оцінюючи усі докази які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо недоведеності вимог [PERSON] , у зв`язку з чим заява про встановлення факту, що має юридичне значення задоволенню не підлягає у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed