Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, за час сумісного проживання набули наступне майно: житловий будинок з хлівом та гаражем, що розташовані по [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу згоди з [PERSON] щодо поділу спільно нажитого майна не дійшли. Тому просила виділити їй ? частину житлового будинку з господарськими спорудами (хлів), що розташовані по [ADDRESS]. Крім того, оскільки гараж на даний час не введений в експлуатацію, просила визнати за нею право власності на ? частину будівельних матеріалів, використаних на його (гаража) будівництво . В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, однак проти стягнення з нього судових витрат заперечив, посилаючись на те, що звернення до суду відбулось з ініціативи позивачки. Заслухавши пояснення сторін, представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ч.1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що з вересня 1981 року по грудень 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двоє повнолітніх дітей. За час перебування в шлюбі сторонами набуто наступне майно: житловий будинок з господарською спорудою - хлівом, що розташовані по [ADDRESS]. Крім того, за період перебування в шлюбі сторонами побудований гараж, розташований за вказаною адресою, однак право власності на нього не набуто у встановленому законом порядку. Вказані обставини визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, в тому числі: копіями рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2011 року, договору купівлі-продажу, укладеного 9 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON], технічного паспорту на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. В судовому засіданні відповідач погодився з вартістю майна, визначеного позивачкою, клопотання про призначення експертизи не подав. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки вищезазначене майно набуте сторонами в період перебування у шлюбі, воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] При цьому частки сторін є рівними. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірне будинковолодіння є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і належить їм в рівних частках, [PERSON] та [PERSON] слід виділити у власність по ? його частини . Також, з врахуванням того, що право власності на гараж не набуто у встановленому законом порядку, сторони в силу ч.3 ст. 331 ЦК України вважаться власниками матеріалів, які були використані в процесі його будівництва, а тому за позивачкою та відповідачем слід визнати право власності на ? частину будівельних матеріалів, використаних на будівництво гаража, розташованого по [ADDRESS]. При розподілі судових витрат суд виходить з наступного. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір в сумі 585 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу - в цій частині позову слід відмовити, виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Ч. 1 ст. 56 ЦПК України визначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги . Ч. 2 цієї ж статті передбачені права, які має така особа в цивільному процесі: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні; особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Як вбачається з ухвали Городоцького районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2014 року, [PERSON] допущена до участі у даній справі в якості представника позивача, брала участь у справі саме як представник позивачки. Будь-яких заперечень щодо цього позивачка, її представник не подали, ухвала про допуск адвоката [PERSON] як особи, яка надає правову допомогу, судом не постановлялась, а тому сплачені останній позивачкою кошти відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved