Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення із житлового приміщення. Свої доводи обгрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить спірна квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування укладеного між відповідачем та нею від 08 листопада 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1022, право власності зареєстровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 12.11.2004 року. Відповідач дотепер зареєстрований в спірній квартирі та чинить позивачці перешкоди в користуванні власністю: не допускає в квартиру, не знімається з реєстрації місця проживання в квартирі. З відповідачем позивачка не мала шлюбних відносин, не була членом його сім'ї, не була пов'язана спільним побутом та не мала спільних прав та обов'язків, а також не вела спільного господарства. Позивачка зазначає, що вона з відповідачем не мали та не мають намірів спільного проживання та неможливістю утворення сім'ї з відповідачем, [PERSON] вважає, що в зв'язку із зміною власника квартири відповідач [PERSON] втратив право користування спірною квартирою та проживання в ній. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із спірної квартири та зобов'язати зняти відповідача з реєстраційного обліку. [PERSON] не погоджуючись із заявленим позовом звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про визнання правочину недійсним, розірвання договору. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він народився [INFO] в м. Кисілівську, Російської Федерації, все своє життя проживав та працював на території Росії, вийшовши на пенсію, вирішив переїхати в України, де мешкала його єдина родичка - рідна сестра. З 1997 року він проживає на території України, спочатку в родині сестри, потім - у власній однокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS], яку придбав для самостійного проживання. Для проведення ремонту в придбаній квартирі була найнята [PERSON], яка протягом приблизно 3 місяців робила ремонт, а в подальшому з нею у [PERSON] склались дружні відносини, які переросли у фактичні шлюбні. Він, як людина немолода, пенсіонер, людина самотня, будь-яких родичів, які б могли його доглядати він не має і на момент укладання оспорюваного договору він не мав. Окрім цього, він має ряд хронічних захворювань, потребує догляду та підтримки, як матеріальної так і психологічна з боку близької людини, допомоги по веденню домашнього господарства. Враховуючи те, що в нього з [PERSON] склались добрі стосунки, то він їй поскаржився на брак такої допомоги, а вона в свою чергу запропонувала, що забезпечить його необхідною допомогою та доглядом в обмін на спірну квартиру після його смерті. В подальшому, [PERSON] вважаючи, що укладає договір довічного утримання уклав з [PERSON] договір дарування спірної квартири - свого єдиного житла. При укладанні оспорюваного договору вважав, що договором передбачені всі істотні умови договору довічного утримання, а саме обов'язок [PERSON] забезпечити [PERSON] необхідним доглядом да забезпеченням в обмін на право власності на його квартиру. Особисто [PERSON] текст оспорюваного договору не читав, в зв'язку з тим, що він не володіє українською мовою та ніколи її не вивчав, так як все життя проживав на території Росії, нотаріус переклад договору на російську мову не здійснювала, а ні усно, а ні письмово та не пояснила, що підписується договір дарування, а не договір довічного утримання. Вважає, що договір дарування укладений ним під впливом помилки та просив суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири, визнати за ним право власності на спірну квартиру. Позивачка та її представники в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та його представник проти задоволення первісного позову заперечували, просили в задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Суд, дослідивши докази, вислухавши пояснення сторін, вважає встановленими такі обставини. Відповідач народився на території Російської Федерації, в Україні проживає з 1997 року, в 2001 році придбав спірну квартиру для власного проживання, що підтверджується купівлі-продажу спірної квартири від 12 квітня 2001 року зареєстрованого на КФ товарної біржі «Українська» за реєстровим №155927 (а.с.121). З 2001 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, позивачка розпоряджалась спільними коштами, спільно їздили у відпустки. Позивачка здійснювала догляд за відповідачем коли він хворів, надавала йому допомогу. З моменту придбання спірної квартири у власність, відповідач жодного разу не вчинив дій щодо зміни місця проживання, в спірній квартирі мешкає і по сьогодні. Між сторонами укладено договір дарування квартири [ADDRESS] від 08 листопада 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1022, право власності зареєстровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 12.11.2004 року відповідно до якого відповідач передав позивачці спірну квартиру у власність безоплатно (а.с.7) . Після укладання вищезазначеного договору дарування фактичної передачі квартири не відбулось, відповідач продовжує проживати в ній та самостійно сплачувати за комунальні послуги. В 2006 році сторони припинили шлюбні відносини. Відповідач [INFO] є особою похилого віку, перебуває на диспансерному обліку в амбулаторії №3 КУ «ЦПМСД №5». Хворіє на гіпертонічну хворобу лівобічну пірамідну недостатність, вестибулопатії, когнітивні порушення, ішемічну хворобу серця, переніс атеротромботичний інфаркт головного мозку в 2006 році, є інвалідом ІІІ групи. Опікується соціальним працівником, потребує стороннього догляду (а.с.142-143). Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, як видно зі змісту ст. 717 та 744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов'язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд приймає до уваги те, що показаннями свідків, які відображені в рішенні суду від 05 квітня 2012 року по цивільній справі 2/408/37/12 встановлено, що [PERSON] не мав намірів дарувати або продавати своє єдине житло, натомість часто хворів та потребував відповідного догляду та підтримки. Також, суд приймає до уваги, що ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2012 року за цивільною справою 2/408/37/12 встановлено, що підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом омани) немає, волевиявлення сторін щодо укладання правочину було вільним, жодного примусу з боку [PERSON] до [PERSON] не було, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. Але, враховуючи той факт, що предметом позову у цивільній справі 2/408/37/12 було визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України - під впливом омани. Судами не встановлено, що волевиявленням відповідача було укладання саме договору дарування. Підставою для відмови в позові стало недоведеність [PERSON] наявність обману при укладанні спірного договору. Суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність [PERSON] квартири, яка є його єдиним житлом. Відповідач, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Суд вважає, що спірний договір відповідачем укладено без будь-якого примусу, спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, а отже має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним в силу ст. 229 ЦК України. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 - 9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Дана правова позиція є обов'язковою для всіх судів України згідно вимог 360-7 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України підлягає поверненню у власність відповідача [PERSON] й спірна квартира, як майно, що передане за недійсним правочином. Враховуючи той факт, що договір дарування за яким позивачка набула права власності на спірну квартиру є недійсним, то й вимоги за первісним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення задоволенню не підлягають.

Outcome: approved