Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, позовні вимоги уточнила 15.09.2017 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.04.2014 року вона позичила відповідачу грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що на день укладання договору складало 11400 гривень, строком до 26.10.2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів і укладеного договору позики відповідачка власноручно написала їй розписку, при цьому був присутній свідок син відповідачки [PERSON]. У встановлений договором строк відповідач борг їй не повернула. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням про повернення грошей, однак відповідачка відмовилася виконувати свої зобовязання, у звязку з чим вона змушена звертатися до суду та просить стягнути з відповідачки на її користь борг в сумі 1000 дол. США , що на день подання позову становить 26810,00 гривень, та 3 відсотки річних за прострочення виконання грошової зобовязання в сумі 2412,90 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. Позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, про слухання справи повідомлялась. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно розписки, складеної 06 квітня 2014 року, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США зі строком повернення 26.10.2014 року (а.с. 4- розписка). Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. У листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. \~ Договір позики укладається у письмовій \~формі, \~якщо \~його сума \~не \~менш \~як \~у \~десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На \~підтвердження \~укладення \~договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або \~інший \~документ, який посвідчує \~передання \~йому \~позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже з наведених вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, про те, що вищевказана боргова розписка від 06 квітня 2014 року на суму 1000 доларів США, є письмовою формою договору позики внаслідок його реального характеру і є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов якого [PERSON] була зобовязана повернути кошти, які отримала в борг від [PERSON], та відповідно остання має право вимагати повернення даних коштів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Частина друга ст. 1047 ЦК України, допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.Частиною 1статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON], відповідач [PERSON] кошти не повернула до теперішнього часу, не зважаючи на обумовлені строки повернення коштів - не пізніше 26.10.2014 року. У відповідності до частини 1статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно висновку Верховного суду України від 21.12.2016 року у справі за № 6-1672цс16 - рішенням суду стягується сума заборгованості в іноземній валюті, яка визначена за офіційним курсом національної валюти на день ухвалення судового рішення або на день подачі позову згідно з позовними вимогами. Позивач просить стягнути з відповідача 1000 дол. США, що еквівалентно гривні на момент звернення до суду з позовом складає 26810,00 грн. , позивач звернулася з позовом 13.03.2017 року , офіційний курс НБУ складав 26,81 грн. за 1 дол. США, отже вимога законна та підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Що стосується стягнення\~3 % річних від простроченої суми, слід врахувати, що позивач надавала відповідачу кошти строком повернення до 26.10.2014 року, тобто сума 3 % річних повинна розраховуватись з моменту не виконання відповідачкою зобовязання який настав 27 жовтня 2014 року. Тож на день звернення до суду прострочення тривало 869 дні (з 27.10.2014 року по 26.10.2015 року 366 дні; з 27.10.2015 року по 26.10.2016 року 366 дні; з 27.10.2016 року по 13.03.2017 року 137 дні). Таким чином, сума 3 % становить: 26810 гривень (сума боргу) х 3% : 365 х 869 = 2412,90 гривень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Слід звернути увагу, що на підтвердження даного договору позики позивачем було надано оригінал боргової розписки який приєднаний до матеріалів справи. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved