Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування: - житлового будинку від 29 березня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №434, - земельної ділянки від 29 березня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №436, - садового будинку від 11 травня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 702, - земельної ділянки від 11 травня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 703, - магазину від 31 травня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №482 , - земельної ділянки від 31 травня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 485, - земельної ділянки від 31 травня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №491, - земельної ділянки від 31 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 488. В обґрунтування вимог позивач вказала, що у 2017 році під систематичним психологічним впливом дочки [PERSON] , не розуміючи реальних наслідків, їх значення та юридичної природи своїх дій, вона переоформила все належне їй майно на відповідача. Як до відчуження, так і після, вона вважала себе власником спірного майна та не мала бажання дарувати його дочці. Вважає, що [PERSON] користаючись її похилим віком, юридичною необізнаністю, поганою пам`яттю та в силу систематичних навіювань про неминуче настання смерті сина [PERSON] та втрату усього належного їй майна через невістку, дружину [PERSON] , [PERSON] , схилила її до укладення оспорюваних договорів дарування. Зазначає, що починаючи з 2014 року її донька [PERSON] постійно жалілась на сина [PERSON] та [PERSON] , говорила про необхідність переписати все майно на неї, у зв`язку із ймовірною втратою його. Відповідач постійно впливала на її свідомість вказаними розмовами, запевняла про можливі негативні наслідки та втрату сімейного майна. 29 березня 2017 року перебуваючи під психологічним тиском відповідача вона уклала договір дарування житлового будинку та земельної ділянки в смт. В.Березовиця. 11 травня 2017 року під впливом тих же обставин вона уклала договір дарування садового будинку та земельної ділянки в с.Довжанка Тернопільської району. Після укладення вказаних договорів дарування, відповідач продовжувала постійно повторювати про негативні вчинки [PERSON] , про можливу смерть сина, у зв`язку з чим вона, перебуваючи у шоковому стані, змушена була вживати заспокійливі ліки, які ніколи не вживала. Перебуваючи в емоційно-неврівноваженому стані, зосередившись на можливій смерті сина та переходом майна до невістки, під психологічним тиском негативних емоцій 31 травня 2017 року вона уклала договори дарування, згідно яких подарувала відповідачу магазин та три земельні ділянки по [ADDRESS] . Вважає, що оспорювані договори дарування були укладені під психологічним впливом відповідача, на той час вона не розуміла реального значення та юридичної природи своїх дій на їх наслідків. Посилаючись на наведене, вважає, що вищенаведені договори дарування нерухомого майна є недійсними в силу вимог ч.ч. 3,5 ст. 203, ст. 215 та 225 ЦК України. 13 листопада 2019 року позивач подала заяву про уточнення підстав позову. Зазначила, що у позові фактично сформувала підставу позову передбачену ст. 231 ЦПК, а саме вчинення оспорюваних правочинів особою проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони чи іншої особи, однак помилково не навела даної статті у тексті позову. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правила загального провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення по справі судово-психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження в частині позовних вимог про визнання недійсними: - договору дарування житлового будинку від 29 березня 2017 року за №434, - договору дарування земельної ділянки від 29 березня 2017 року за №436, - договору дарування магазину від 31 травня 2017 року за №482 , - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 485, - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за №491, - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 488 на підставі вимог п.3 ч.1ст. 255 . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2020 року передано матеріали цивільної справи до Верховного суду на підставі ухвали від 16 квітня 2020 року. Зупинено провадження у справі до перегляду Верховним Судом ухвали Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2019 року . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2020 поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням справи до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2021 року заяву позивача про збільшення позовних вимог залишено без розгляду на підставі вимог ст. 126 ЦПК України. Відповідач подала відзив на позов. Позовні вимоги вважає безпідставними. Зазначила, що позивач вже неодноразово зверталась до суду із позовами про визнання недійсними договорів дарування. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 червня 2019 року закрито провадження у справі за № 607/15555/17 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 29 березня 2017 року, магазину та земельних ділянок під ним від 31 травня 2017 року, у зв`язку із відмовою позивача від позову. Відтак, вважає, що провадження у справі у цій частині підлягає до закриття, оскільки позивачем пред`явлено позов з тим же предметом та з тих самих підстав. У справі за №607/15555/17 позивач стверджувала, що подарувала садовий будинок та земельну ділянку в с.Довжанка добровільно та жодних претензій щодо даного майна не має, що стверджується звукозаписом судового засідання та роздрукованим технічним записом судового засідання від 14.05.2018 року, долученим до відзиву. Тому вважає, що позивач зловживає процесуальними правами, подаючи завідомо безпідставний позов. Вказує, що позивач на час укладення оспорюваних договорів усвідомлювала та розуміла значення своїх дій, добровільного, без будь-якого тиску з її сторони уклала оспорювані договори. [PERSON] на час укладення оспорюваних договорів жодних проблем із психічним здоров`ям не мала, на стаціонарному лікуванні у психоневрологічній лікарні не перебувала та за консультацією до лікаря даної лікарні не зверталась. Всі укладені договори дарування підписані особисто позивачем у приміщенні, де знаходиться робоче місце відповідних нотаріусів у їх присутності. Останніми перевірені дієздатності сторін договору, дійсні наміри сторін до укладення договорів дарування та розуміння умов і наслідків договорів для кожної із сторін. Більше того, свідчення дійсної волі позивача щодо укладення оспорюваних договорів є попереднє замовлення та отримання нею звіту про оцінку нерухомого майна, що є предметом договору дарування. Відтак, доводи позивача про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій, не могла ними керувати є безпідставними. Безпідставними також є твердження позивача про те, що у зв`язку із укладенням договорів дарування, вона позбавлена права користування житловим будинком, оскільки згідно умов договору дарування житлового будинку, позивачу надається право довічного користування ним. Безпідставними також є твердження позивача щодо укладення оспорюваних договорів під систематичним психологічним тиском із її сторони, оскільки до вересня 2017 року у них з матір`ю були хороші відносини, про що зазначає і позивач у своїх заявах, на допиті у слідчих та у справі за № 607/15555/17. Стверджує, що волевиявлення позивача, на момент укладення всіх без включення договорів дарування, було вільним та відповідало її внутрішній волі. [PERSON] саме її вважала тією особою, до якої мало перейти право власності на належне їй майно. Позивач прийняла рішення подарувати їй все належне їй майно, у зв`язку з тиском [PERSON] на неї щодо передачі йому правовстановлюючих документів на належне їй нерухоме майно. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові. Представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначив, що долучена відповідачем роздруківка технічного запису судового засідання у справі за №607/15555/17 щодо допиту позивача підтверджує те, що волевиявлення позивача не було вільним, оспорювані договори укладені позивачем під систематичним тиском [PERSON] про те, що її син [PERSON] хворий та помре, і все належне їй майно залишиться невістці та внучці. Оцінкою нерухомого майна, яке було предметом оспорюваних договорів займалась відповідачка. Відповідач подала заперечення. Зазначила, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення оспорюваних договорів дарування у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, внаслідок психологічного чи фізичного тиску із її сторони. Навпаки, вказані позови з приводу оспорювання договорів дарування, позивач подає внаслідок тиску зі сторони сина [PERSON] , що не може буту підставою задоволення позову. В ході розгляду справи до участі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено - приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Тетяну Володимирівну, приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілію Володимирівну, товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛАН ТЕР» У судовому засіданні позивач та її представник, які одночасно є представника ТОВ «ТАЛАН ТЕР», позовні вимоги підтримали з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, просили його задовольнити. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Т.В. у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Попередньо подала письмові пояснення. Зазначила, що договори дарування, посвідчені нею відповідно до вимог чинного законодавства. Під час укладення оспорюваних договорів сторонам були роз`ясненні наслідки правочинів, відмінності дарування від заповіту, довічного утримання, купівлі-продажу. Дії [PERSON] несли послідовний характери, які були спрямовані на дарування нерухомого майна, а саме отримання у відповідних компетентних органах документів необхідних для укладення договорів дарування, де [PERSON] була зазначена як заявник. Нею визначено обсяг дієздатності сторін договору та встановлено дійсні наміри кожної із сторін договору. Сторони по договору були ознайомленні з вимогами пунктів договорів дарування, добровільно підписали договори, погодили при цьому всі умови договору. Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіна) Л.В. у судове засідання не з`явилася, однак просила розглядати справу без її участі. Також подала письмові пояснення щодо позову, у яких зазначила, що договори дарування, посвідчені нею відповідно до вимог чинного законодавства. Під час укладення оспорюваних договорів сторонам були роз`ясненні наслідки правочинів, відмінності дарування від заповіту, довічного утримання, купівлі-продажу. Дії [PERSON] несли послідовний характери, які були спрямовані на дарування нерухомого майна. Зокрема, задовго до укладення договорів дарування [PERSON] неодноразово прибувала до її робочого місця по вул.Руській в м.Тернопіль та отримувала від неї консультацію щодо документів необхідних для укладення договорів дарування на ім`я [PERSON] . Вона отримувала у відповідних органах звіти про оцінку нерухомого майна, яке було предметом договорів дарування, надавала паспорт, картку платника податків, свідоцтво про смерть чоловіка, витяги з Державного земельного кадастру, правовстановлюючі документи тощо. Сторони по договору були ознайомленні з вимогами пунктів договорів дарування, добровільно підписали договори, погодили при цьому всі умови договорів. Нею визначено обсяг дієздатності сторін договору та встановлено дійсні наміри кожної із них. За результатами неодноразового спілкування із [PERSON] у неї не виникало жодного сумніву щодо її абсолютно нормального психічного стану, як і не виникало жодних сумнівів щодо здатності останньої усвідомлювати значення своїх дій та розуміти наслідки вчинення нею договорів дарування. Тому вона не вважала за необхідне отримувати довідку про те, що [PERSON] не страждає на психічний розлад, який може вплинути на здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , що підтверджується договором посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В., зареєстрованим в реєстрі за №434. 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №436, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т. В., відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,1120 га, кадастровий номер 6125255200:02:002:0411, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в [ADDRESS] . На вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS] , було зареєстровано право власності за [PERSON] , що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав. 11 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування садового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності садовий будинок за [ADDRESS] , що підтверджується договором посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В., зареєстрованим в реєстрі за №702. 11 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №703, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т. В., відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,0640 га, кадастровий номер 6125282500:01:001:0995, для індивідуального садівництва, розташовану на території Довжанської сільської ради. 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування магазину, зареєстрований в реєстрі за №482, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №485, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, для іншої комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №488, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0318 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0024, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №491, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л. В., відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При укладенні вказаних договорів [PERSON] було написано заяву приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіній Л. В. від 31 травня 2017 року, якою вона стверджувала, що з 23 липня 2008 року є вдовою, станом на даний час в зареєстрованому шлюбі не перебуває та магазин загальною площею 1515.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбаний нею за особисті приватні кошти, не є спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на магазин (його частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає. [PERSON] допитана в судовому засіданні як свідок пояснила, що при укладенні договорів дарування в нотаріуса вона свідомо підписала вказані договори, однак укладала їх з метою, щоб майно не перейшло до інших осіб, про що неодноразово говорила їй [PERSON] . Наміру дарувати майно відповідачу вона не мала. До вересня 2017 року у неї з донькою були хороші відносини. У вересні 2017 року коли вона дізналася про відчуження житлового будинку в користь [PERSON] та пред`явлення відповідачем вимоги [PERSON] щодо звільнення приміщення магазину, вона отримала стрес, внаслідок чого їй стало погано і викликали швидку. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19). За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до вимог ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із вимогами частинами першою-третьою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка має психіатрично-психологічну природу, повинна бути доведена позивачем. Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15). Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Нормами частини першої статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 755/1492/16-ц. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Встановлено, що позивачем не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] у момент укладення оспорюваних договорів дарування перебувала у критичному психічному чи фізичному стані, в результаті чого абсолютно не могла усвідомлювати чи керувати своїми діями, перебувала на лікуванні тощо. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт наявності у позивача будь-якого психічного чи іншого захворювання, внаслідок якого вона могла не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З долученої до матеріалів справи довідки КНП «Тернопільський обласний клінічний шкірно-венеричний диспансер» ТОР встановлено, що позивач протягом 2016-2017 років зверталась у вказаний заклад з приводу висипань на шкірі лівої гомілки, останній встановлено діагноз Бешига . Відповідно до вимог ч. 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Згідно з вимогами ч. 1 статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Водночас суд зазначає, що відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 року, суд, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними договорів на підставі статті 225 ЦК, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину призначає судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів . Обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст.225 ЦК, вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру Позивачем не заявлялось клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи та не надано висновку експерта з даного питання, складеного на її замовлення. При цьому, необхідність призначення саме судово-психіатричної, а не психологічної експертизи, була зазначена в ухвалі суду від 11 грудня 2019 року. Позивачем заявлено клопотання про призначення судово-психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа для встановлення психологічних особливостей позивача, значимість оспорюваних договорів для позивача, встановлення емоційного стану позивача при укладенні договорів, здатність позивача повною мірою розуміти значення своїх дій, керувати ними. Суд відмовив у призначенні психологічної експертизи, оскільки для з`ясування питань, які позивач пропонував поставити на експертизу, не потрібні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Таким чином, належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] в момент підписання спірних договорів абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій, в матеріалах справи немає. Позивачем також не доведено та судом не встановлено обставин, які свідчать про наявність дій психічного, фізичного характеру (психічний тиск), які вчинялися відповідачем відносно [PERSON] при укладанні оспорюваних договорів дарування, а саме 29 березня, 11 та 31 травня 2017 року, чи передували за часом до його укладання, а так само того, в чому виразилося насильство. Більше того, в судовому засіданні позивач визнала той факт, що до вересня 2017 року між нею та донькою [PERSON] були хороші відносини. Вказані обставини також підтверджуються протоколами одночасного допиту осіб від 02.11.2017 року, 13.11.2017 року у кримінальному провадженні. Відтак, вказані обставини виключають наявність психологічного тиску на позивача зі сторони [PERSON] під час укладення оспорюваних договорів, в результаті якого позивач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наявність хороших відносин лише підтверджує добровільність волевиявлення позивача щодо відчуження спірного майна відповідачу. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що твердження [PERSON] про стан здоров`я [PERSON] , про [PERSON] та можливість втрати майна, безпосередньо, за виключенням інших обставин, спонукали позивача до укладення оспорюваних договорів. Суд не приймає до уваги пояснення допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що відповідач неодноразово говорила [PERSON] негативну інформацію про дружину [PERSON] , про стан здоров`я останнього, а тому все майно слід переписати на неї, оскільки вказані свідчення не підтверджують факт наявності зі сторони відповідача на позивача психологічного тиску, в результаті якого позивач абсолютно не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і проти власної справжньої волі, уклала оспорювані договори дарування. Надані пояснення не спростовують презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, факт добровільного волевиявлення позивача на укладення оспорюваних договорів. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом даної справи.

Outcome: dismissed