Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в інтересах неповнолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладеного між відповідачами 06.11.2014 року, недійсним. Позов обґрунтовано тим, що співвласниками вказаної квартири в рівних частинах були [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON]. Разом з нею в квартирі постійно проживає їх малолітня донька - [PERSON], батьком якої є [PERSON]. 06.11.2014 року між відповідачами було укладено нотаріальний договір дарування, за змістом якого [PERSON] прийняла у власність безоплатно 1/2 частини вказаної квартири. Однак всупереч вимогам закону договір було укладено без дозволу органу опіки та піклування, тому позивач вважає, що він має бути визнаний недійсним. Сторони в судове засідання не з'явилися, були сповіщені належним чином, від представника позивача [PERSON] є заява про розгляд справи в його відсутності та у відсутності позивача, вимоги підтримує. Раніше в засіданні представник позивача надав згоду на заочний розгляд справи. Від відповідачів письмових заперечень проти позову не надходило, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. Представник третьої особи звернулася з заявою про розгляд справи в її відсутності з урахуванням інтересів дитини. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.11.2014 року [PERSON] на підставі договору дарування передав у власність [PERSON] безоплатно 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., реєстровий №5-1873. Власником іншої 1/2 частини квартири є [PERSON] на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси 26.04.2013 року. Згідно з довідкою №2090 станом на 20.10.2014 року в квартирі були зареєстровані [PERSON], [PERSON] - колишня дружина, донька [PERSON], [INFO], та матір відповідача - [PERSON]. Як видно з матеріалів нотаріальної справи, під час укладення договору дарування дозвіл органу опіки та піклування на вчинення угоди сторони не надавали, що також підтверджено Суворовської райадміністрацією Одеської міської ради від 27.11.2015 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Нормами ч.1 ст.11 ЦПК України визначено суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з частинами другою та третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Звертаючись до суду з позовом в інтересах малолітньої доньки [PERSON] не вказує в чому саме порушення прав дитини, а лише посилається на відсутність дозволу органу опіки та піклування. При цьому, суд звертає увагу на те, що право проживання дитини не припинилося в результаті укладеної угоди. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства». Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Даної правової позиції дотримується також і Верховний Суд України в своїх постановах від 15 10.02.2016 року справа № 6-3005цс, від 11 травня 2016 року справа № 6-806 цс16, від 6 квітня 2016 року справа № 6-589цс16. Отже, враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed