Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги, просить надати їй доступ до приміщення квартири на вул.Одеська, 2/4 у м.Львові для виконання обовязків, повязаних з вихованням дитини [PERSON], та встановлення порядку користування цієї квартирою з виділенням малолітньому [PERSON] окремої кімнати для проживання, площею 18 кв.м. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з вересня 2000 року проживала з відповідачем однією сімєю у вказаній квартирі і 14.04.2006 року в них народився син [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.05.2014 року за її позовом до [PERSON] вселено їх сина в квартиру батька. 02.12.2014 року і 27.03.2015 року держаним виконавцем Залізничного ВДВС здійснено примусове виконання рішення суду щодо вселення [PERSON] Певний час син проживав з батьком в квартирі на вул.Одеській, 2/4 у м.Львові, так як має право там перебувати, проте фактично не міг користуватись цим житлом, оскільки не отримував належного догляду від батька у відповідності до свого віку і потреб, зокрема, відповідач не годував дитину, не перевіряв уроки, залишав сина самого, не слідкував за станом здоровя, більше того в присутності сина перебував в стані алкогольного спяніння. За таких обставин син не міг надалі проживати у батька, крім цього відповідач кільк разів змінював замки і не допускав сина до житла. В подальшому вона дізналась, що в квартирі [PERSON] проживають квартиранти, які займають кімнату сина. Відтак, вважає, що відповідач грубо порушує права дитини, не виконує рішення суду щодо її вселення. Враховуючи, що вона є законним представником малолітнього, права якого порушуються, відповідач не може належним чином забезпечити догляд і піклування про сина, такі обовязки по відношенню до дитині повинна виконувати вона, як мати, однак не може здійснювати це за місцем проживання динити, тому просить надати їй можливість заходити і перебувати з сином в квартирі на вул.Одеській, 2/4 у м.Львові. Також просить виділити в користування синові окрему кімнату в цій квартирі для проживання, площею 18 кв.м, яка облаштована як дитяча кімната. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просять позов задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його безпідставність і необгрунтованість, та зазначив, щоквартира №4 на вул.Одеська, 2 у м.Львові належить йому на праві власності. Їхній з позивачем син [PERSON] має право користуватись і проживати в цьому житлі, але в силу його конфліктних відносин із [PERSON], син на час розгляду справи не проживає в його квартирі, хоча він не створює жодних перешкод в цьому. Зазначив, що позивач не навела жодної норми, яка надає їй право на здійснення будь-яких правомочностей стосовно даної квартири, а тим більше, яким саме чином він порушує її права. Крім цього, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19.03.2014 року в частині вимоги [PERSON] про вселення її в квартиру на вул.Одеська, 2/4 у м.Львові відмовлено, а заявлена у даній справі вимога [PERSON] про надання доступу до квартири за юридичним змістом передбачає вселення. Щодо позовної вимоги про виділення малолітньому [PERSON] окремої кімнати для проживання, то така не підлягає задоволенню, оскільки він не є стороною та позивачем у справі, позов заявлено [PERSON] в своїх інтересах. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, підтримала позовні вимоги, вважає такі підставними, просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 2000 року по жовтень 2013 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в квартирі №4 на вул.Одеська, 2 у м.Львові що підтверджується рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2016 року. 14.04.2006 року в них народився син [PERSON]. Також встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] є одноосібним власником двохкімнатної квартири №4 на вул.Одеська, 2 у м.Львові. Згідно довідки ЛКП «Граніт» № 535 від 07.04.2014 року в квартирі окрім відповідача зареєстрований син сторін [PERSON] (а.с. 76). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19.03.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, зобовязано відповідача не чинити малолітньому синові [PERSON] перешкод у користуванні квартирою на вул.Одеська, 2/4 у м.Львові, в задоволенні вимог про вселення [PERSON] і [PERSON] в цю квартиру відмовлено (а.с.6-7). Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 15.05.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] в своїх інтересах відхилено, в інтересах малолітнього [PERSON] задоволено, вирішено вселити малолітнього [PERSON], [INFO], у квартиру №4 на вул.Одеській, 2 у м.Львові, в іншій частині рішення Залізничного районного суду м.Львова від 19.03.2014 року залишено без змін (а.с.4-5). Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем 02.12.2014 року і 27.03.2015 року проводилось примусове вселення малолітнього [PERSON] в спірну квартиру (а.с.59-62, 104, 105). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] час від часу проживав з батьком в квартирі на вул.Одеській, 2/4 у м.Львові, де займав облаштовану кімнату. На час розгляду справи проживає з мамою. З акту обстеження умов проживання від 15.05.2015 року вбачається, що [PERSON] створено належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с.85). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Таким чином, [PERSON] має право на проживання в одного з батьків і за встановлених обставин справи на підставі ч.1 ст.156 ЖК Украни має право користуватись житлом і проживати в квартирі свого батька на вул.Одеській, 2/4 у м.Львові. Разом з тим, аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що законодавством не передбачено доступу, а фактично перебування одного з батьків, який проживає окремо від дитини, в житлі другого з батьків, з яким проживає дитина, для виконання своїх батьківських обовязків. Відсутність у позивача доступу до квартири відповідача не свідчить про обмеження її доступу до сина, оскільки вона має право на особисте спілкування, піклування і виховання дитини і відсутність можливості перебувати у квартирі відповідача не обмежує її в реалізації цього права, а відтак в доступі до дитини. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Суд не знаходить правових підстав для обмеження чи втручання в право власності [PERSON] на квартиру шляхом надання дозволу на доступ і перебування у цьому житлі позивача у звязку з проживанням у такому їхнього малолітнього сина. Суд вважає за необхідне зауважити, що право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Як вбачається із роз'яснень, даних в п.11 Постанови Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Всупереч наведеного, позивачем не надано суду належного обгрунтування того, яке її субєктивне право порушене, невизнане чи оспорюване відповідачем, у звязку з чим вона просить надати їй доступ до квартири відповідача. [PERSON] звернулася з даним позовом до суду тільки в своїх інтересах, а не в інтересах малолітнього сина, тому її покликання на неналежне піклування і догляд батька за дитиною, а також на невиконання рішення суду про вселення дитини у квартиру, як на підтвердження заявлених позовних вимог, не приймаються судом до уваги, оскільки не свідчать про порушення прав самої [PERSON] З тих же мотивів суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині встановлення порядку користування житлом з виділенням малолітньому [PERSON] окремої кімнати для проживання, площею 18 кв.м, оскільки [PERSON] не є позивачем у справі, [PERSON] не звернулася з даною позовною вимогою в інтересах [PERSON] Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed