Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради та просить встановити факт належності [PERSON], який помер [INFO], свідоцтва про право власності на житло за [NUMBER] від 14 грудня 2000 року виданого на ім'я [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]; визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності їй, її чоловіку [PERSON], сину [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів [NUMBER] від 14 грудня 2000 року. Також позивачка зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], а [INFO] помер її син [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина: на 1/6 частку квартири після смерті чоловіка, та на 1/4 частку квартиру після смерті сина. 28 квітня 2015 року позивачка звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини у вигляді 1/4 частини квартири [ADDRESS], після смерті сина [PERSON], та 1/6 частини квартири [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON]. Однак, 05 липня 2016 року державним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, у зв'язку з тим, що сином [PERSON] за життя не було оформлено право на спадщину після смерті батька, та у зв'язку з розбіжностями прізвища в свідоцтві про право власності на житло. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про отримання представником судової повістки. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів [NUMBER] від 14 грудня 2000 року. Співвласниками вказаної квартири являлись також чоловік позивачки - [PERSON], та син - [PERSON] В вищевказаному свідоцтві про право власності на житло прізвище сина помилково було зазначено як «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що справжнє прізвище сина позивачки - «[PERSON]». Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Тому, суд вважає за можливе встановити факт того, що свідоцтво про право власності на житло за [NUMBER] від 14 грудня 2000 року видане, в тому числі, на ім'я [PERSON], належить [PERSON] Також судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON], а [INFO] помер її син - [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина. [PERSON], як дружина померлого [PERSON], та як мати померлого [PERSON], є спадкоємцем першої черги згідно ст. 1261 ЦК України. 28 квітня 2015 року [PERSON] звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини у вигляді 1/4 частини квартири [ADDRESS], після смерті сина [PERSON], та 1/6 частини квартири [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON]. Однак, 05 липня 2016 року державним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, у зв'язку з тим, що сином [PERSON] за життя не було оформлено право на спадщину після смерті батька, та у зв'язку з розбіжностями прізвища в свідоцтві про право власності на житло. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, то право на спадщину у вигляді 1/4 частки квартири після смерті сина та 1/6 частки квартири після смерті чоловіка належить їй з моменту смерті сина та чоловіка відповідно. Така ж позиція викладена в листі ВССУ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якого при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України ) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Оскільки позивачці було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на 1/4 частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], та на 1/6 частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], то права позивачки підлягають винятковому способу захисту - шляхом визнання права власності за нею на вищевказані частки квартири в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Згідно п. 3.3 листа ВССУ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved