Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Регурецька Олександра Вадимівна, про часткове припинення договору довічного утримання та визнання права власності на частину квартири. Мотивуючи свої вимоги тим, що 18 жовтня 2012 року [PERSON] та її син [PERSON] спільно уклали з [PERSON] договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., за яким [PERSON] та [PERSON] передали у власність їй належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] та [PERSON] у розмірі ? частини кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 березня 1997 року ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням № 105 від 11 березня 1997 року, зареєстрованого в БТІ м. Києва 18 березня 1997 року, реєстраційний запис № 2691. [INFO] року відчужував [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Вважає, що у зв»язку зі смертю відчужувача на підставі ч.2 ст. 608 ЦК України договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON], - є припиненим, й за наслідком якого просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], оскільки звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно з приводу реєстрації права власності на частку майна, вона отримала відмову у державній реєстрації цього права у зв»язку з тим, що подані документи не надають державному реєстратору встановити таке право, тобто з правової позиції необхідне чітке визначення її права власності, її частки по вказаній квартирі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 22 лютого 2018 року (а.с.184), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Третя особа в судове засідання повторно не з»явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухави пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 18 жовтня 2012 року [PERSON] та її син [PERSON] спільно уклали з [PERSON] договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., за яким [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] (а.с.7-8). Зазначена квартира належала [PERSON] та [PERSON] у розмірі ? частини кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 березня 1997 року ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням № 105 від 11 березня 1997 року, зареєстрованого в БТІ м. Києва 18 березня 1997 року, реєстраційний запис № 2691 (а.с.7-8). За договором, відповідно до ст. 744 ЦК України, довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 745 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.9). Суд вважає, що у зв»язку зі смертю відчужувача на підставі ч.2 ст. 608 ЦК України договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON], є припиненим. Так, відповідно ч.2 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 ЦК України). Позивачка, звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно з приводу реєстрації права власності на частку майна, отримала відмову у державній реєстрації цього права у зв»язку з тим, що подані документи не надають державному реєстратору встановити таке право, тобто з правової позиції необхідне чітке визначення її права власності, її частки по вказаній квартирі. Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 744, 745, 748, ч.2 ст. 608 ЦК України,

Outcome: approved