Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути з СТОВ «Поділля» на її користь 28079,61 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1348,73 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, 315,70 грн. інфляційних втрат та 144,15 грн. трьох процентів річних за період невиконання рішення Тиврівського районного суду від 21.12.2017 року, а всього 29888,19 грн. Позов обґрунтовує тим, що з 07.04.2016 р. по 31.05.2017 р. вона працювала на посадах підсобного працівника, комірника у відповідача. Починаючи з лютого 2017 року їй не виплачувалася заробітна плата, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 12560,06 грн. Після звільнення розрахунок з нею також не був проведений. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 р. у справі № 145/1581/17 вказана заборгованість за заробітною платою була стягнута з відповідача на її користь. Зазначеним рішенням, відповідно до ст. 117 КЗпП України, на її користь стягнуто також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з червня по вересень 2017 року. 21 березня 2018 року присуджені кошти їй були виплачені. Отже, вона має право на середній заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку, тобто з 1 жовтня 2017 по 20 березня 2018 року, що становить 28'079,61 грн. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» відповідач має здійснити виплату їй компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення встановлених строків їх виплати. Нею 10 жовтня 2017 року було направлено відповідачу заяву про виплату компенсації, проте ця заява залишилася без задоволення. Строк для розгляду звернень громадян становить один місяць, тому відсутність відповіді слід вважати відмовою у виплаті. Крім того, за період невиконання рішення Тиврівського районного суду від 21.12.2017 року, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, вона має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві. Представник відповідача СТОВ «Поділля» тричі (11.05., 08.06. та 20.07.2018 року) в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяв про відкладення розгляду справи відзиву на позов суду не надано. Причин неявки не повідомлено. Відповідач не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права заперечувати проти позову, не забезпечив присутність його представника в судовому засіданні, не надав суду доказів, які б спростовували позовні вимоги позивачки. Небажання відповідача надати докази, які б спростовували позовні вимоги позивачки, з'являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Зі згоди представника позивача судом вирішено розглядати справу в порядку заочного розгляду. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення , виходячи з наступного. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.12.2017 року (справа №145/1581/17), яке набрало законної сили 29.01.2018 року, встановлено, що позивач працювала у СТОВ «Поділля» на посадах підсобного працівника, комірника, звільнена з роботи 31.05.2017 року. На час звільнення заборгованість відповідача по заробітній платі позивачці склала у розмірі 12560,06 грн., яка утворилась, починаючи з лютого 2017 року. Розмір заборгованості в розрізі помісячно підтверджується довідкою СТОВ «Поділля» № 119 від 07 липня 2017 р. Вищевказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача присуджено до стягнення заборгованість за заробітною платою в сумі 12560 грн. 06 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 19820 грн. 90 коп. за період з лютого по вересень 2017 року включно та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. та судові витрати в сумі 1696 грн. 70 коп., а всього 35077 грн. 66 коп. 21.03.2018 року вказане рішення суду було виконано. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, вказані у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Розділів І,ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від лютого 1995 р. N 100 середньомісячна заробітна плата у випадку затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п.3 розділу ІІІ даного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.8 Розділу ІУ даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачка звільнена з роботи 31.05.2017 року. Отже, останніми двома місяцями роботи, що передують цій події, є квітень та травень 2017 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтень 2017 року по 20.03.2018 року включно склав 28079,61 грн. (середньоденний заробіток 235,96 грн. (3200грн. ( зарплата за квітень 2017 року) + 6002,56 грн.( зарплата за травень 2017року) : 39 ( кількість робочих днів за квітень-травень 2017 року) х 119 робочих дні за період жовтень 2017 року по 20.03.2018 року ). Оскільки відповідач не розрахувався з позивачкою у повному обсязі на момент звільнення з роботи, то згідно норм статті 117 КЗпП України позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення підлягають задоволенню. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 у справі № 6-77цс11. Конституційний Суд України у власному рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП Україниу взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу зазначив, що в аспектi конституцiйного звернення положення частини першої статтi 233 Кодексу законiв про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього Кодексу слiд розумiти так. Для звернення працiвника до суду з заявою про вирiшення трудового спору щодо стягнення середнього заробiтку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звiльненнi та про вiдшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримiсячний строк, перебiг якого розпочинається з дня, коли звiльнений працiвник дiзнався або повинен був дiзнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всiх належних при звiльненнi сум, фактично з ним розрахувався. Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.1 Закону України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ч.1 ст.2 даного Закону N 2050-III ). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ч.2 ст.2 Закону N 2050-III ). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати , затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001року №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Величина приросту споживчих цін при виплаті доходу в березні 2018 року: за лютий 2017 року склала 11,3; за березень 2017року -10,9; за квітень 2017року - 9,9; за травень 2017року -6,9 (загальнодоступні відомості з мережі Інтернет). Таким чином, компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати позивачу склала 1160, 29грн. ( за лютий 2017 - 291,08 грн. ( 2576грн. ( зарплата після утримання податків і обов'язкових платежів) х 11,3 (величина приросту ) /100) + за березень 2017 ( 2576грн. х10,9/100) + квітень 2017 ( 2576грн. х 9,9/100) + травень 2017 ( 4832,66х6,9/100)). За своєю суттю ця компенсація - заробітна плата, оскільки п.2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 р. N 5 відносить її до додаткової заробітної плати. Тому строк звернення до суду з цими вимогами законом не обмежується, (постанова Верховного Суду від 16.01.2018 року № 446/509/16-ц). Позов в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання рішення Тиврівського районного суду від 21.12.2017 року суд вважає необґрунтованим. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 20.01.2016року (справа № 6-2759цс15). Таким чином, до стягнення підлягають 29239,53 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивачки складають 2704,80 грн.( 704,80 грн.судового збору та 2000 грн. витрати на правничу допомогу адвоката), що стверджується квитанцію про сплату судового збору; рахунком фактурою від 02.04.2018 року, договором про надання правової допомоги, квитанцією АБ «Укргазбанк» від 06.04.2018 року, актом приймання передачі наданих послуг. Таким чином, до стягнення підлягають 2646,10 грн. ( 97, 83 % (процент задоволених позовних вимог): 2704, 80 грн. (розмір судових витрат) /100).

Outcome: approved