Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду, з вимогам: стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за Договором позики грошей від 11 січня 2007 року у розмірі 78000 гривень, та стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду в розмірі 30000 гривень, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, в судовому засіданні надав заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи та зясувавши усі наявні обставини суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. За договором позики грошей від 11 січня 2007 року [PERSON] позичив у [PERSON] 15000 гривень, що еквівалентно 3000 доларів США, за курсом НБУ на 11 січня 2007 року, зі строком виплати боргу: 11 червня 2007 року (а.с.10). Відповідно до п. 4 договору позики грошей сторони домовились, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позикодавцю пеню у розмірі 1% від суми, що залишилась, за кожний день прострочення. 26 жовтня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила прізвище з «Таран» на «Олійник», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 179968 (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 статті 257 ЦК України затверджується, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Положеннями ч.1 ст.260 ЦК України зауважується, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Так, за ч.1 ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 5 статті 261 ЦК України затверджується, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1 ст. 254 ЦК України). Таким чином, приймаючи до уваги, що до дійсних правовідносин строк позовної давності застосовується 3 роки, ураховуючи, що сторони не домовлялись про її збільшення, можна дійти висновку, що перебіг строку позовної давності починається 12 червня 2007 року, тобто з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано його початок, та сплив 12 червня 2010 року, тобто у відповідні місяць та число останнього року строку. Підстави для зупинення та/або переривання перебігу позовної давності, відповідно до ст.ст.263-264 ЦК України, у дійсних правовідносинах, відсутні. Положеннями ч.1 ст.266 ЦК України затверджується, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, суд вважає, що, у звязку зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливла і до вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заява [PERSON] про застосування строків позовної давності подана представником відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 21 липня 2016 року, та прийнята судом (а.с.24-26). В судовому засіданні, яке відбулось 30 серпня 2016 року, представник позивача подав до суду заяву (пояснення) на заяву відповідача про застосування строків давності (а.с.31-35). Положеннями ч.5 ст.267 ЦК України затверджується, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, представник позивача, в обґрунтування поданої заяви (пояснення) на заяву відповідача про застосування строків давності посилається на те, що підставою для припинення договору є закінчення строку дії договору при умові, якщо позичальник зажадає повернення йому майна. При цьому представник позивача вважає, що постанова ВГСУ по справі № 1/630-27/472 надає правове обґрунтування визначеному ним порядку припинення договору. Суд вважає, що представник позивача не вірно застосовує висновки ВГСУ, так як вони не стосуються дійсних правовідносин, а обґрунтування поважності причин пропущення позовної давності (яка спливла 12 червня 2010 року), з відповідними належними та допустимими доказами, суду не надано. Частиною 4 статті 267 ЦК України затверджується, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed