Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 10 липня 2009 року. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами припинені з 2010 року, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. Питання про визначення місця проживання дитини у позивача виникло у зв'язку з неодноразовими спробами відповідача умовити дитину мешкати разом з ним. Відповідач має негативний вплив на дитину, не має постійного місця роботи, образ життя та поведінка батька дитини кардинально відрізняється від життєвих принципів, які бачить дитини в сім'ї матері. Відповідач не приділяє достатньої уваги сину та не приймав участі у його розвитку, не надавав матеріальної допомоги. Позивач має постійне місце роботи та постійний заробіток, приділяє достатньої уваги для всебічного розвитку дитини. Велика увага з боку матері приділяється здоров'ю дитини, правильному харчуванню, дисципліні та розпорядку дня. Оскільки позивач з відповідачем не може дійти згоди стосовно виховання дитини та місця її проживання, тому позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява від відповідача про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з матір'ю та надала висновок Органу опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони з 10 липня 2009 року знаходились у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 269 /а.с.21/. 15 березня 2001 року у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] /а.с.12/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2014 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано. З 2010 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. З цього часу син залишився проживати разом з матір'ю. Між сторонами стало питання про порядок виховання та місце проживання дитини. На теперішній час позивач [PERSON] мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням, приділяє достатньо уваги його всебічному розвитку та здоров'ю. 06 листопада 2014 року проведено обстеження умов проживання дитини, відповідно до якого за адресою: [ADDRESS] створені добрі умови проживання, проведений капітальний ремонт, в наявності сучасні меблі, створені всі умови для проживання та повноцінного розвитку дитини. Згідно довідки про заробіток [PERSON] працює в приватному вищому навчальному закладі «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» на посаді заступника начальника центру маркетингових та соціологічних досліджень /а.с.13-14/. Як вбачається з характеристики [PERSON], наданої КЗО «Дніпропетровський обласний ліцей-інтернат фізико-математичного профілю», Влад навчається у 8-му класі та час навчання зарекомендував себе доброю, чутливою, вихованою дитиною. Є творчою дитиною та додатково займається музикою. Матір [PERSON], дідусь [PERSON], бабуся [PERSON] приділяють достатньо уваги для виховання та розвитку дитини. Батько у вихованні дитини участі не приймає. 08 жовтня 2014 року до суду надійшла заява [PERSON], в якій відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, оскільки дитина вже тривалий час проживає разом з матір'ю, якою створені всі необхідні умови для проживання, навчання, розвитку та виховання дитини /а.с.20/. Згідно зі ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Згідно висновку орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради вважає за доцільне та таким, що відповідає інтересам дитини, визначення місця проживання [PERSON] з матір'ю [PERSON] Враховуючи ставлення батьків [PERSON] та [PERSON] до виконання своїх батьківських обов'язків, висновок органа опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, вік дитини, якій вже виповнилося тринадцять років та вона разом з батьками має право вирішувати з ким їй проживати, побутові умови проживання матері, можливість створення належних умов для виховання, а також те, що [PERSON] може створити необхідні умови для проживання та розвитку дитини, задоволення гармонійного розвитку дитини в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із матір'ю буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам дитини. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved