Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позов мотивовано тим, що 11.10.2002 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі ДРАЦС, актовий запис №2269. В подальшому шлюб було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 28.09.2016 року. До шлюбу та перші місяці в шлюбі сторони проживали в квартирі належній сестрі відповідача. Тому батьки [PERSON] , вирішили придбати їйвласне житло для подальшого проживання їх із відповідачем сім`ї. Купувати житло поспіхом їх змусило те, що ціна на нерухомість почала стрімко зростати. 28.12.2002 року батьки позивача продали належну їм 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] за ціною 89000 грн., з метою отримати кошти для придбання позивачу власної квартири, для проживання її сім`ї. Позивач зазначає, що пошуком квартири займалась позивач разом з матір`ю і коли квартира була знайдена, її батьки передали їй кошти в сумі 34000 грн.Згодом дали додатково ще близько 5 000 доларів США наремонт квартири. 29.01.2003 р. укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , за ціною 34 000 грн. Покупцем квартири згідно даного договору був зазначений відповідач - [PERSON] , хоча всю суму коштів необхідних для придбання квартири позивачу передала її мати. Крім того, позивач зазначає, що в день придбання квартири, до нотаріуса в призначений час зі сторони покупця прийшли батькипозивача та друг їхньої сім`ї, які принесли гроші готівкою. Окремо приїхав відповідач та позивач. Батьки позивача були проти реєстрації права власності придбаної квартири на відповідача, оскільки вважали, що в такий спосіб він незаконно набуде прав на придбану квартиру, хоча вона була придбана за їхкошти, однак позивач переконала їх в тому, щоб право власності на квартиру оформити на відповідача, оскільки останній обіцяв взяти кредит в банку вдвічі більший ніж коштує квартира, для того щоб віддати частину коштів батькам позивача, а іншу частину витратити на відкриття власної справи. Однак, після оформивши квартири на відповідача, він свої обіцянки не виконав та кошти батькам позивача не повернув, а навпаки, він звільнився з роботи та пішов працювати менеджером з питань нерухомості, його заробітна плата була мінімальна, яку він не завжди приносив додому. Тому позивач майже сама утримувала відповідача та двох дітей, ще їм допомагали її батьки. Через деякий час, відповідач звільнився з даної роботи та сидів п`ять років дома, систематично зникав на декілька днів із невідомих причин, у нього почали виникати борги. Для погашення даних боргів позивач продала свою земельну ділянку, однак це не допомогло, відповідач продовжував зникати, а борги з`являлись знову, що стало підставою для розірвання шлюбу. В подальшому, відповідач звернувся до Вінницького міського суду із позовом до [PERSON] про визнання часток у праві власності та встановлення порядку користування квартирою. У зв`язку із викладеним вище, позивач звернулась із позовом до суду про визнання квартири [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Чорний А.В. , заявлені вимоги підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задоволити. Додатково пояснила, що квартира, щодо якої розглядається дана справа, придбана за надані нею, доньці - позивачу по справі [PERSON] , кошти. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи на стороні позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Договором купівлі-продажу від 28.12.2002 року, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] , 28.12.2002 року продали квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.8-9) Як вбачається із договору купівлі - продажу квартири від 25.01.2003 року [PERSON] придбав у [PERSON] , квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.16-17) 28.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визначення часток у праві власності на квартиру та встановлення порядку користування квартирою.(а.с.11-15) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у праві власності та встановлення порядку користування квартирою - задоволено. Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по Ѕ частці за [PERSON] та [PERSON] і встановлено порядок користування даною квартирою (а.с.66-68). Постановою Вінницького апеляційного суду від 26.11.2019 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - адвоката Чорного А.В. залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 року залишено без змін (а.с.69-71). За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої зазначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Так, з матеріалів справи вбачається, що батьки позивача 28.12.2002 року продали належну їм чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 89 203грн. Пізніше, під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] 29.01.2003 року придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та оформлена на відповідача - [PERSON] за 34 000 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факт придбання спірної квартири за кошти від продажу квартири батьків позивача. Даний факт підтверджується і дослідженим в ході розгляду диском із звукозаписом судового засідання по справі №127/21317/18, де [PERSON] також не заперечував даний факт. Однак як зазначалось сторонами в ході розгляду даної справи, зазначена квартира купувалась для проживання сім`ї [PERSON] та в їх інтересах. Про що свідчить той факт що номінальним її власником відповідно до свідоцтва про право власності - є [PERSON] . В позовній заяві та в судовому засіданні позивач посилається на те, що спірну квартиру придбали за кошти її батьків, які отримали від продажу квартири [ADDRESS] , однак, позивач не надала суду належних доказів про надання їй коштів від батьків для придбання вказаного спірного майна та доказів про те, що вказані кошти були витрачені саме для придбання спірного майна. Крім того, спірна квартира придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в 2003 році, тобто, в період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких доказів про існування домовленостей між сторонами щодо майна або шлюбного договору, до суду не надано. Батьки позивача [PERSON] до суду про визнання даної квартири їх особистою власністю не звертались, навпаки, [PERSON] зверталась до суду із позовом про поділ нажитого під час шлюбу майна, зокрема спірної квартири, яку вважає спільним майном подружжя, однак в подальшому від позову відмовилась. Даний факт підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 року (а.с.66-68). З викладеного вбачається, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя згідно ч. 1 ст. 74 СК України. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Враховуючи викладене, та те, що позивачем не доведено факт придбання спірної квартири за кошти її батьків, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позов задоволенню не підлягає. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed