Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням -будинком [ADDRESS]. Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 09.07.2012 р. з [PERSON] та [PERSON] (а. с. 4), набула у власність будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 20.07.2012 р. (а. с. 5). За адресою вказаного будинку з жовтня 2002 р. зареєстрований [PERSON], що підтверджується актом від 17.07.2014 р., складеним комісією Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, а також відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України від 07.09.2014 р. (а. с. 9, 15). Суд, зважаючи на те, що одним з попередніх власників будинку [ADDRESS] була, як зазначалось вище, [PERSON], приходить до висновку, що [PERSON] був членом її сім'ї. Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом - будинком [ADDRESS] (сервітут), виникло в нього на підставі закону як у члена сім'ї одного з власників цього будинку - [PERSON]. Зі змісту позовної заяви та акту від 17.07.2014 р., складеного комісією Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, вбачається, що [PERSON] не є та ніколи не був членом сім'ї [PERSON]. Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 та 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що таких договір відсутній. Таким чином, [PERSON] після набуття [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] втратив право користування цим будинком. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 243,60 грн. (сплачений судовий збір).

Outcome: approved