Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позов мотивує тим, що 28.09.2002 року між нею та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Шлюб укладено вперше. Вказує, що 30.03.2003 року від шлюбу у них народилася донька [PERSON], а 13.04.2009 року син [PERSON]. Зазначає, що на даний момент сімейні відносини між нею та відповідачем припинено, спільного господарства вони не ведуть. Внаслідок повної протилежності характерів та поглядів на життя шлюб між нею та відповідачем зберегти неможливо. Збереження шлюбу між ними завдає їй значних душевних страждань, спричиняє психологічний дискомфорт, що згубно впливає на атмосферу в сімї та може завдати душевної травми їхнім дітям. Стверджує, що на примирення з відповідачем вона не згідна категорично, а тому з огляду на викладене подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Спір між нею та відповідачем щодо поділу спільного майна на даний момент відсутній. Діти залишилися\~проживати з нею, при цьому вона зобовязується надати відповідачу можливість вільно користуватися правом на особисте виховання дітей та спілкування з ними. Крім того, позивач вказує, що відповідач постійно ніде не працює, а відтак має нерегулярний, мінливий дохід, який, проте, є досить високим. На утриманні у відповідача інших дітей, непрацездатних батьків, дружини немає, стан його здоровя задовільний. Пояснює, що їхнім спільним з відповідачем дітям потрібні шкільні приналежності, одяг, іграшки, посилене якісне харчування, оскільки діти перебувають у віці інтенсивного росту та розвитку. З посиланням на викладене позивач просила суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 2000 грн. із врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 13.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 2000 грн. із врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 13.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні 24.09.2018 року подала письмове клопотання про залишення без розгляду позову в частині позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO]. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2018 року залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у цивільній справі № 308/12626/17 у частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO]. У даному судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на сина [PERSON] у розмірі 2000 грн. щомісячно підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просила позов задовольнити, зазначивши, що наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання підтримав позицію [PERSON] та просив задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у даному судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у частині стягнення з нього аліментів на сина [PERSON] у розмірі 2000 грн., однак, категорично заперечив щодо розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої заперечення наявністю у нього почуття кохання до позивача. Представник відповідача [PERSON] у судовому засідання підтримав позицію [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2002 року між [PERSON], [INFO], та Петриняк (дошлюбне прізвище Пазяк) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 624, що стверджується свідоцтвом про одруження серії І-ФМ № 048754, виданим 28.09.2002 року. У сторін народилося двоє дітей донька [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 162517, виданим 09.04.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, та син [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 136854, виданим 24.04.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Статтею 51 Конституції України регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, позивач втратила почуття любові та поваги до відповідача. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та на даний час разом не проживають, між ними\~відсутнє взаєморозуміння. Позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем та не бажає з ним проживати, категорично заперечує можливість збереження шлюбу. Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Аналіз ст. 111 СК України дає підстави говорити про те, що ця норма закону є диспозитивною. Диспозитивність вказаної норми підкреслюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обовязком. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Між тим, суд бере до уваги ту обставину, що з даним позовом позивач звернулася в суд ще у грудні 2017 року та на день ухвалення судового рішення пройшло більше девяти місяців, і, після спливу такого тривалого часу позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Протягом строку розгляду справи в суді примирення між сторонами не відбулося. Відповідачем не наведено переконливих доказів, які свідчили б про можливість відновлення сімейних стосунків з позивачем. Проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обовязки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Враховуючи вищенаведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу суд також виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на предявлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Отже, приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін син [PERSON], [INFO], проживає з матірю та потребує матеріального забезпечення. Відповідач не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на сина [PERSON]. Також сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів на дитину суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітнім сином, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у нього аліментних зобовязань та інших утриманців, істотних причин, які б перешкоджали йому працювати та заробляти кошти, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до переконання, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну малолітню дитину сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. З огляду на те, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.07.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років 1944 грн., а з 01.12.2018 року 2027 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За змістом ст.\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами\~ст.\~ст.\~13,\~76,\~81\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає до задоволення повністю. При цьому, оскільки позивач предявила позов 13.12.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 640 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. У судовому засіданні 24.09.2018 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 28.09.2018 року.

Outcome: approved