Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її представником - [PERSON] 03.03.2016 року було подано заява до реєстраційної служби виконавчого комітету Луцької міської ради про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, йому було відмовлено у скасуванні державної реєстрації, пославшись на договір дарування №1849 від 02.10.2015 року, згідно якого нотаріусом Красневичем О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію майна, а саме квартири [ADDRESS]. Крім того, 26.02.2016 року, нотаріусом Веремчуком С.В. внесено запис про іпотеку за №13458569. Разом з тим зазначає, що замовниками будівництва житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] і вони вказані в рішенні Луцької міської ради №2/47 від 26.07.2002 року, дозволі на виконання будівельних робіт №63 від 11.06.2002 року, рішенні Луцького міськвиконкому №37 від 31.10.2005 року, декларації №ВЛ 14312058545, виданої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 17.04.2012 року. Вказує, що між забудовниками та МП «Турія» не існувало домовленості, що останній без згоди забудовника має право укладати договори про інвестування житлового будинку по [ADDRESS] з третіми особами. Однак, на основі фальшивих, фіктивних документів МП «Турія», директор [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Проте, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року, яка набрала законної сили, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], а рішенням апеляційного суду Волинської області від 10.12.2015 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до МП «Турія» про визнання майнового права на спірну квартиру та заборону вчиняти дії. Зазначає, що [PERSON] знаючи, що квартира перебуває у спорі, 02.10.2015 року подарувала її [PERSON], а останній 26.02.2016 передав її в іпотеку з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та [PERSON] Вважає, що договір дарування та іпотеки укладені з порушенням чинного законодавства, в зв'язку з чим, просила визнати їхнедійсними. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись судом належним чином, а тому суд вважає за можливе розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як вбачається із рішення апеляційного суду Волинської області від 10.12.2015 року в задоволенні позову [PERSON] до МП «Турія» про визнання майнового права на квартиру та заборону вчиняти дії відмовлено (а.с. 7-8). Крім того, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2016 року, скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 9-15). При цьому, із договору дарування квартири від 02.10.2015 року вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] вказану квартиру по [ADDRESS] (а.с. ). В подальшому, 26.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення зобов'язань за договором позики, укладеним між ним та [PERSON] (а.с ). Разом з тим, як слідує з рішення апеляційного суду Волинської області від 31.05.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], МП «Турія» про визнання недійсним договору про дольову участь (інвестування) у будівництві відмовлено. Даним рішенням встановлено і у відповідності до ст. 61 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають, що МП «Турія» вправі було укладати договори про дольову участь із фізичними особами на будівництва житла за вказаною адресою(а.с. ). За таких обставин, зважаючи, що договір про дольову участь у будівництві житла між МП «Турія» і [PERSON] є чинним і не оспорюваним, а тому остання не зважаючи на скасовані рішенням суду державну реєстрацію права власності, не позбавлена можливості в подальшому належним чином оформити свої права на зазначену нерухомість і тому даний факт не може слугувати беззаперечною підставою для скасування оспорюваних правочинів. Крім цього, на момент їх вчинення реєстрація права власності була чинною, а тому, зважаючи, що позивачем та її представником всупереч ст. ст. 11, 60 ЦПК України не зазначено жодних обґрунтованих підстав і норм закону, які були порушені відповідачем при укладенні договорів дарування та іпотеки, то суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог. Водночас, викладені в постанові Волинського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року факти вчинення неправомірних дій державним реєстратором при здійсненні реєстраційних дій не спростовує правомірність укладеного договору про інвестування між підрядником і [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, представником позивача, всупереч вимогам ст. 60 ч. 1 ЦПК України не представлено суду жодних допустимих та належних доказів, які б свідчили про недодержання сторонами вимог чинного законодавства в момент вчинення правочинів, а тому суд не вбачає підстав для визнання їх недійсними. Таким чином, суд дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог та відмову в задоволенні позову. На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України,

Outcome: dismissed