Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації, третя особа директор територіального центру [PERSON] про визнання незаконними на скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі. В обгрунтування позову вказує, що з 2001 року працює у відповідача завідуючою відділенням соціальної допомоги. 05.02.2014 року її було звільнено по п. 3 ст. 40 КЗпП України. Накази про оголошення їй доган від 21.05.2013 року та 23.01.2014 року та наказ від 05.02.2014 року про її звільнення були прийняті з чисельними порушеннями трудового законодавства. Щодо оскарження наказу № 48-к від 21.05.2013 року вона звернулась до Харківської обласної організації профспілки працівників соціальної сфери України. Згідно відповіді № 103 від 22.07.2013 року директору територіального центру [PERSON] було запропоновано внести зміни до Наказу № 48-к від 21.05.2013 року. Вона вважала даний конфлікт вичерпаним, оскільки за підсумками року отримала премію, також отримала премію до Дня соціального працівника, тому більше нікуди не зверталась із оскарженням цього наказу. Вважає, що строк на оскарження нею пропущено з поважних причин. Щодо наказу від 23.01.2014 року, то вона зробила все можливе у межах своєї компетенції як керівника відділення соціальної допомоги вдома та належним чином виконувала свої посадові обов'язки передбачені посадовою інструкцією. Також зазначила, що всупереч ст. 147 Кодексу законів про працю України, в тексті наказу № 15-К від 23.01.2014 року не зазначено, яке саме стягнення застосовано. В тексті наказу цього описуються порушення трудової дисципліни соціального робітника [PERSON], хоча стягнення застосовано до неї. Щодо її звільнення, то розгляду письмового подання про її звільнення не відбувалось, її нікуди не запрошували, її думка з приводу звільнення не заслуховувалась, чим були порушені її права та норми чинного законодавства. Зазначеними діями їй була спричинена моральна шкода, яка виразилась у тому, що внаслідок протиправної поведінки з боку керівництва Територіального центру і особисто директора [PERSON] її звичний життєвий ритм був порушений, вона змушена була постійно відстоювати свою позицію, витримувати заяви щодо її професійної непридатності. Просить визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду для вирішення трудового спору і оскарження наказу № 48-К від 21.05.2013 року «Про оголошення догани» та поновити їй цей строк; визнати незаконним та скасувати Наказ № 48-К від 21.05.2013 року «Про оголошення догани» директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації [PERSON]; визнати незаконним та скасувати Наказ № 15-К від 23.01.2014 року «Про оголошення догани завідувачу відділення соціальної допомоги вдома [PERSON]» директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації [PERSON]; визнати незаконним та скасувати Наказ № 21-К від 05.02.2014 року «Про звільнення [PERSON]» директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації [PERSON]; поновити її на посаді завідувача відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації; стягнути з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації на її користь відшкодування за вимушений прогул; стягнути з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дергачівської районної державної адміністрації на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Представник відповідача [PERSON], яка також є третьої особою у справі, в судовому засіданні проти позову заперечувала. Вказує, що питання про оголошення [PERSON] догани 23.01.2014 року було винесено на обговорення профспілкового комітету про що свідчить Протокол №1 від 22 січня 2014 року. По даному факту були зібрані пояснення стосовно скарги [PERSON] від соціального робітника [PERSON], соціального працівника [PERSON], а [PERSON] замість пояснювальної написала доповідну по факту, який вже стався. На зауваження щодо надання пояснень щодо того, як було допущено безконтрольність, повідомила, що пояснювати нічого не буде. Після винесення догани 23.01.2014 року дала пояснення тільки 24.01.2014 року. Щодо звільнення [PERSON] [PERSON] пояснила, що наказом від 05 лютого 2014 року № 21-к позивачка була звільнена з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 22 серпня 2000 року [PERSON] зарахована до штату територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян; з 19 лютого 2001 року переведена на посаду завідуючої відділенням соціальної допомоги. 05 лютого 2014 року [PERSON] звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпроП України у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків, покладених трудовим договором. В наказі про звільнення [PERSON] з посади зазначено, що підставою для звільнення є наказ № 48-к від 21 травня 2013 року, наказ № 15-к від 23 січня 2014 року, акт про невиконання посадової інструкції від 26.12.2013 року, акт про відмову від підписання наказу № 15-к від 23.01.2014 року, протокол зборів трудового колективу загальних зборів від 05.02.2014 року. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпроП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. 21 травня 2013 року позивачці оголошено наказ № 48-к про оголошення догани. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпроП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З позовом про визнання цього наказу незаконним та скасування його позивачка звернулась 21 лютого 2014 року, тобто, після спливу тримісячного строку. Ознайомлена з даним наказом [PERSON] була 21 травня 2013 року (а.с. 18), що нею і не заперечується. Ставлячи питання про поновлення строку на його оскарження позивачка посилається на те, що вона зверталась до Харківської обласної організації профспілки працівників соціальної сфери України, яка запропонувала директору [PERSON] внести зміни до наказу, то вона вважала цей спір вирішеним. Однак, позивачку не ознайомили з будь-яким наказом про скасування або про внесення змін до наказу від 21 травня 2013 року. Тому вважати, що цей наказ було змінено або скасовано підстав не вбачається. За таких обставин немає підстав вважати, що строк [PERSON] на оскарження наказу від 21.05.2013 року пропущено з поважних причин, а тому і підстав для поновлення строку для його оскарження не вбачається. Що стосується наказу № 15-к від 23 січня 2014 року, то суд виходить з наступного. 23 січня 2014 року [PERSON] оголошено наказ № 15-к, в якому зазначено, що до [PERSON] слід застосувати захід дисциплінарного стягнення. Між тим, який це захід дисциплінарного стягнення в резолютивній частині наказу не зазначено, що свідчить про його незаконність. 05 лютого 2014 року [PERSON] звільнено з посади за п. 3 ст. 40 КЗпроП України - за систематичне невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно догани № 48-к від 21.05.2013 року, догани № 15-к від 23 січня 2014 року, акту про невиконання посадової інструкції від 26.12.2013 року, акту про відмову від підписання наказу № 15-к від 23.01.2014 року, протоколу зборів трудового колективу загальних зборів від 05.02.2014 року. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Підставою для звільнення є накази від 21.05.2013 року та 23.01.2014 року. Тобто, притягнувши позивачку до відповідальності відповідач при наявності цих наказів звільняє позивачку за систематичне порушення нею трудових обов'язків на підставі цих двох наказів. Тобто, підставами для звільнення є саме накази від 21.05.2013 року та від 23.01.2014 року. Звільняючи [PERSON] відповідач двічі застосував до неї відповідальність за одне і те ж порушення, що є порушенням ч. 2 ст. 149 КЗпроП України, який передбачає, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Посилання відповідача на акт про невиконання посадових інструкцій від 26.12.2013 року стосується наказу від 23 січня 2014 року. Посилання на акт про відмову у підписанні наказу № 15-к від 23 січня 2014 року та на протокол зборів трудового колективу не є підставою для звільнення. Відповідно до вимог ст. 236 КЗпроП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З наданої відповідачем довідки вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати за останні два повні місяці складає 139 гривень 13 копійок ((142, 37 + 135, 90)/2). Станом на 15 квітня заборгованість по заробітній платі становить 6 817 гривень 37 копійок, яка складається з 17 повних днів лютого, що становить 2 365 гривень 21 копійку; 21 дня за березень, що становить 2 921 гривню 73 копійки та 11 днів квітня, що становить 1 530 гривень 43 копійок. Стягнення заробітної плати в межах платежів за один місяць та поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпроП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка певний час не працювала; звільнення з роботи потягло вимушені зміни у її житті, а тому суд вважає можливим по відшкодуванню моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивачки 500 гривень. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial