Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину посилаючись на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 09.07.2011 року, який заочним рішенням суду від 10.03.2015 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення з заявою до суду. В судове засідання позивач не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримувала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки відсутні відомості про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову, але частково. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 09.07.2011 року. При укладенні шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Забродіна» (а.с. 3). Батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено Свідоцтвом про народження, виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, виданим 31.01.2012 року (актовий запис № 45) (а.с. 4). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). 13.02.2018 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», про що свідчить свідоцтво про зміну імені, видане Комунарським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, видане 13.02.2018 року (а.с. 7). Згідно інформації Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області від 11.09.2018 року, наданої на запит суду: за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року позивач - [PERSON] отримала дохід (соціальна виплата) в розмірі 1000 грн. в Управлінні соціального захисту населення Запорізької міської ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя; відповідач [PERSON] за період з 01.04.2018 року по 30.06.2018 року отримав дохід (заробітна плата) в розмірі 21 307 грн. 16 коп. (без відрахувань НДС, за 2 квартал 2018 року). Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чиє в них кошти, достатні для надання утримання. Права дитини мають пріоритет у співвідношенні із правами й обов'язками її батьків. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пунктом 3 частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 р.» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років - 1 944 грн. Приймаючи до уваги інтереси дитини і позивача, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, відсутність інформації щодо інших осіб, які перебувають на утриманні відповідача , можливість відповідача сплачувати аліменти, суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] підлягають щомісячному стягненню і повинен складати 1 500 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, з дня звернення з позовом до суду. Суд дійшов висновку, що саме такий розмір аліментів доцільно стягнути виходячи з наступного. Відповідач працює на ПрАТ «Укрграфіт». Згідно інформації ДФС у Запорізькій області за 2 квартал 2018 року [PERSON] отримав 17 471 грн. 86 коп. з урахуванням податків та інших виплат, тобто фактично щомісяця його заробітна плата складає 5 823 грн. 95 коп., а 1500 грн. - це фактично ? частка від його доходу. Згідно ст.12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається. Суд вважає, що позивач не надала суду належні докази, що відповідач зможе сплачувати 2000 грн. щомісячно аліменти на утримання дитини, тому в іншій частині позовні вимоги є надмірними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial