Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 12.10.2018 року та сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Наразі сторони разом не проживають, шлюбні стосунки фактично припинені, подальше подружнє життя позивач вважає неможливим, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб між сторонами. Крім того, відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає, а позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тож позивач просила стягнути на свою користь з відповідача аліменти на утримання [PERSON] в розмірі ј частки усіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення сином повноліття, а також стягнути аліменти на своє утримання в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача до досягнення сином трирічного віку. Ухвалою суду від 20.07.2020 року у цивільній справі відкрите провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29.09.2020 року відповідачем надано відзив на позов, в якому [PERSON] частково визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина, та не визнав в частині стягнення аліментів на утримання [PERSON] . Позивачем відповідь на відзив на позовну заяву не надавалась. Сторонами клопотання та заяви до суду не подавались, а судом не вирішувались. При дослідженні письмових доказів, наданих сторонами, встановлено наступне. 12.10.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали шдлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Факт проживання [PERSON] з позивачем сторонами в судовому засіданні не заперечувався. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вказує ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки позивач вказала на неможливість примирення та подальшого проживання разом однією родиною, відповідач визнав позовні вимоги, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині заявленої вимоги про розірвання шлюбу. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 180, 181, 182, 183 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. При визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки відповідачем визнані позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання сина, тож суд вбачає законні підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання позивача, суд виходить з наступного. Статтею 84 ч. 2, 4 СК України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідач, заперечуючи проти позову в цій частині, вказував, щзо [PERSON] відвідує дитячий садок, тож позивач має змогу працювати, а також посилався, що проживає із матір`ю, яка є інвалідом третьої групи, має кредитні зобов?язання. Водночас відповідачем не надано документів на підтвердження того, що [PERSON] є матір`ю відповідача, що він з нею проживає та надає матеріальну підтримку. Наявність же у відповідача цивільно-правових обов`язків за кредитними договорами та договором страхування не є передумовою для звільнення від сплати коштів на утримання дружини, адже, укладаючи такі договори у 2019 році, відповідач достеменно знав про наявність у нього обов?язків з утримання дитини та дружини та мав самостійно визначатись зі своїми можливостями щодо належного виконання зобов?язань за договорами. З довідки про доходи вбачається, що [PERSON] має постійну роботу та стабільний заробіток, не має інших утриманців, тож має можливість сплачувати аліменти на утримання дружини. Враховуючи таке, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] до досягнення [PERSON] трирічного віку в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно. З урахуванням положень ст. 141 СК України з відповідача також належить стягнути судовий збір на користь держави, а також і на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved