Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за користування житлом, припинити встановлений спадковим договором сервітут та виселити відповідача з її квартири без надання іншого житла. В обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона є одноособовою власницею квартири [ADDRESS] відповідно до спадкового договору від 01.02.2011 р. Відповідно до п. 1 вказаного спадкового договору відчужувач [PERSON] встановив для позивачки сервітут, яким закріпив право відповідача [PERSON] проживати у квартирі № 122 довічно. Позивачка зазначила, що відчужувач встановив сервітут не безоплатно, оскільки умова про довічне користування відповідачем квартирою № 122 не містить вказівки на безоплатність такого користування. У звязку з відсутністю у спадковому договорі умови про безоплатне користування квартирою, [PERSON] вважає, що відповідач зобовязаний вносити таку плату, яка складається з плати за житлово-комунальні послуги. Позивачка зазначила, що невнесення плати за житлово-комунальні послуги відповідачем є підставою для припинення сервітуту, оскільки дана обставина має істотне значення для існування сервітуту та права відповідача на користування її квартирою. А так як припинення сервітуту тягне за собою втрату права відповідачка на користування квартирою то він підлягає виселенню з житлового приміщення позивачки без надання іншого житла. Позивачка в судове засідання не зявилась. Від представника позивачки адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника, у якій він позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Судові повістки двічі надсилалися судом за адресою реєстрації місця проживання [PERSON] у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд постановив проводити розгляд справи за відсутності сторін та згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є одноособовою власницею квартири [ADDRESS] відповідно до спадкового договору від 01.02.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 46. Право власності позивачки зареєстровано в державному реєстрі прав 21.02.2013 р., що підтверджується наявним у справі витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.02.2013 р. Відповідно до спадкового договору від 01.02.2011 р. позивачка зобовязалась виконувати усі обовязки, передбачені п. 5.1. відносно відчужувача [PERSON] та утримувати квартиру № 122. Встановлено, що позивачка належним чином виконувала свої обовязки, оплачувала та оплачує до цього часу утримання квартири. Відчужувач за спадковим договором [PERSON] помер 20.01.2013 р., що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 1 спадкового договору від 01.02.2011 р. відчужувач встановив для [PERSON] сервітут, яким закріпив право для відповідача [PERSON] проживати у квартирі № 122 довічно. Проте, умова про довічне користування відповідачем квартирою № 122 не містить вказівки на безоплатність такого користування. Зі змісту спадкового договору від 01.02.2011 р. не вбачається, що відповідачу надано право довічного проживання у квартирі безоплатно. З урахуванням положень спадкового договору суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є сервітуарієм квартири [ADDRESS]. Судом також встановлено, що після смерті відчужувача за спадковим договором [PERSON] позивачка, набувши право власності на квартиру № 122, продовжує здійснювати його та виконувати обовязки з утримання вказаного житлового приміщення. Позивачка зазначила, що не проживає у квартирі № 122, оскільки в даному житловому приміщенні постійно проживає відповідач [PERSON] Доказом фактичного проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] є поштові повідомлення про вручення [PERSON] двох вимог позивачки, які вона направляла на вказану адресу 13.08.2017 р. та 09.10.2017 р. Так, з указаних повідомлень та описів вкладення вбачається, що [PERSON] особисто отримав та розписався в одержанні першої вимоги 15 серпня 2017 року та другої вимоги 12 жовтня 2017 року. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач обізнаний з наявністю вимог позивачки та володіє інформацією про наявність даного спору. Після набуття права власності позивачкою на квартиру № 122 вона несе витрати з її утримання та вносить щомісячну плату за житлово-комунальні послуги. Це підтверджується чеками та квитанціями, які додані до позовної заяви та містяться у матеріалах справи. Обовязок сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги закріплений ст. 360 ЦК України, Законом України Про житлово-комунальні послуги та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач це фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу. Отже, незалежно від того, хто є власником квартири у багатоквартирному будинку, за житлово-комунальні послуги має сплачувати саме фактичний їх споживач. Судом встановлено і стверджується матеріалами справи, що відповідач постійно проживаючи у квартирі позивачки, отримуючи усі житлово-комунальні послуги, користується ними (водопостачання, тепло-, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території, вивезення сміття), а отже саме він зобовязаний оплачувати такі послуги. Відповідач не вносить плату за користування житлом і не несе жодних витрат з утримання квартири, крім плати за електроенергію. 13.08.2017 року позивачка направила відповідачу вимогу про виконання обовязків сервітуарія з внесення плати за користування майном, у якій вимагала оплачувати спожиті ним житлово-комунальні послуги по квартирі № 122. Вимога була отримана відповідачем 15.08.2017 р., 09 жовтня 2017 року позивачка вдруге направила відповідачу вимогу, у якій вимагала погасити заборгованість за три роки користування квартирою (з жовтня 2014 по вересень 2017 роки). Друга вимога позивачки була отримана відповідачем 12.10.2017 р. і також ним проігнорована. Доказом непогашення заборгованості у встановлений вимогою від 09.10.2017 р. строк, є виписка з банківського рахунку позивачки, з якої вбачається, що крім заробітної плати інших надходжень на рахунок не відбулося. У звязку з цим суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача плати за житлово-комунальні послуги сумі 12 769, 67 грн. за період з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2017 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про припинення сервітуту суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором. Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобовязана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. За приписом ч. 3 ст. 403 ЦК України відповідач зобовязаний вносити плату за користування квартирою, оскільки у спадковому договорі від 01.02.2011 р. відсутня умова про безоплатність сервітуту. Така плата, зокрема складається з плати за житлово-комунальні послуги, оскільки вона є складовою витрат на утримання майна. Відповідно до ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Обовязок сервітуарія по внесенню плати за користування майном, тобто оплати житлово-комунальних послуг за квартиру № 122, закріплений у ч. 3 ст. 403 ЦК України, а отже суд констатує, що такий обовязок є істотною умовою для існування сервітуту, а саме права відповідача на користування квартирою позивачки. Відповідач не виконує свій обовязок по внесенню плати за користування квартирою позивачки, що є підставою для припинення сервітуту, оскільки ця обставина має істотне значення для існування сервітуту. Так як відповідачем не виконуються обовязки з внесення плати за користування квартирою то підстави для подальшого існування сервітуту, а відповідно і права [PERSON] на довічне користування житлом позивачки, можуть бути припинені за рішенням суду. Щодо вимоги позивачки про виселення відповідача з квартири без надання іншого житла суд дійшов такого висновку. Оскільки вимога позивачки про припинення сервітуту, тобто права відповідача на довічне користування її квартирою є обґрунтованою і підлягає задоволенню, то як похідна від неї вимога про виселення відповідача з квартири без надання іншого житла, також підлягає задоволенню. У такий спосіб здійснюється захист права власності позивачки та усуваються перешкоди у користуванні і розпорядженні її майном. У звязку з припиненням за рішенням суду права [PERSON] на користування квартирою позивачки припиняється і його право на проживання у даному житловому приміщенні. Відповідач не є членом сімї позивачки, а продовжуючи проживати у квартирі, створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги [PERSON] про виселення відповідача з належної їй на праві власності квартири у звязку з припиненням правової підстави для його проживання у даному житловому приміщенні. Відповідач підлягає виселенню без надання іншого житла, оскільки через припинення правової підстави для проживання у квартирі позивачки, для останньої не виникає обовязку забезпечити відповідача іншим житом. При застосуванні правового механізму захисту права власності, передбаченого ст. 391 ЦК України, у власника майна, права якого підлягають захисту, не виникає обовязку забезпечувати відповідача іншим житлом через невиконання останнім своїх обовязків сервітуарія і, як наслідок, порушення прав власності позивачки своїм проживанням у її квартирі. Не підлягають в даному випадку застосування положень ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли з інших правових підстав. Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 р. у справі № 6-2931цс16. Судом також встановлено, що [PERSON] понесла витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 5 000, 00 грн. Так, для захисту своїх прав позивачка уклала договір про надання професійної правничої допомоги з адвокатом від 12.08.2017 р. В свою чергу адвокатом було надно правничу допомогу належним чином. Підтвердженням оплати правової допомоги є договір, квитанція від 21.10.2017 р. № С-17 та акт від 21.10.2017 р. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, вартість правничої допомоги підлягає стягненню з відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved