Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення у квартиру та зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні вказаною квартирою, передачі ключів від квартири і передавання ключів при будь-якій заміні дверних замків. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , у якій проживає відповідач, якому належить 1/3 частка цієї квартири. Третім співвласником квартири є брат позивача - [PERSON] . Позивач зазначає, що з 1990 року вона не проживає за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що відповідач чинив цьому перешкоди. Останні 15 років вона постійно намагається вселитися до квартири, проте [PERSON] продовжує чинити їй перешкоди, які полягали у заміні дверних замків, недопущенні у житло. Для захисту та поновлення своїх порушених прав вона зверталася до правоохоронних органів. Відповідач перешкоджає будь-якому використанню належної їй частини квартири, не надає ключів від дверного замка, тому вона не має доступу до квартири та не може нею користуватися. При намаганні потратити до житла [PERSON] не відчиняє двері. З посиланням на ст. 55 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 317, 321, 358, 391 ЦК України позивач просить задовольнити позов (а.с. 16-19). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2021 року було відкрите провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання (а.с. 31, 32). 30.03.2021 року до суду надійшов відзив на позов у якому відповідач в особі представника [PERSON] просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. Зазначено, що спірна квартира є двокімнатною загальною площею 39,2 кв.м., яка приватизована відповідачем разом з двома дітьми: позивачем та третьою особою. У свідоцтві про право власності від 19.12.2007 року розмір частки кожного із співвласників не визначено. Позивач не зверталась та не визначала свою частку квартири в натурі, щоб мати можливість нею користуватися. Також неможливо виділити у двокімнатній квартирі 1/3 частку для повноцінного проживання у ній позивача. Остання має повноцінне житло та з дитинства проживає в трикімнатній квартирі разом з матір`ю та рідним братом. Жодного разу позивач не пред`являла до відповідача будь яких претензій стосовно квартири ні усно, ні письмово. Відповідач хворіє, має діагноз: дефіцитна анемія середнього ступеня, що підтверджує неможливість вселення позивача через її агресивне ставлення до тяжко хворого відповідача, який потребує спокою і постійного догляду. Для виготовлення ключа зайвих коштів у відповідача, який є пенсіонером за віком та не працює, не має. Близько п`яти років тому позивач захворіла на інфекційне захворювання, тому спільне проживання сторін буде загрожувати здоров`ю та життю відповідача. Відповідач вдруге одружений та проживає в квартирі продовж 7 років з дружиною [PERSON] , яка фактично доглядає чоловіка. У неї також склалися негативні стосунки з позивачем (а.с. 40-44). 19.04.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив з проханням задовольнити позов у повному обсязі. Зазначено, що твердження відповідача про наявність у позивача житла для проживання та про хворобу позивача на інфекційні хвороби не відповідає дійсності та не стосується даної справи (а.с. 67-71). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с. 85). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] провиклик свідків (а.с. 87). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (а.с. 86). В судовому засіданні позивач підтримала позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснила, що відповідач є її батьком, з яким у неї конфліктів не має, стосунки нормальні, проте її не впускають до спірної квартири, двері не відчиняють, на телефонні дзвінки не відповідають. З відповідачем вона зустрічалась на вулиці, просила ключі від вхідних дверей квартири, однак батько не давав, говорив, що у нього з собою не має. Вона давала відповідачу гроші на лікування. Вона не хворіє, на обліку не перебуває. Третя особа [PERSON] просив задовольнити позов, пояснив, що він є співвласником спірної квартири, після її приватизації ні він, ні позивач не користуються житлом, оскільки не мають туди доступу. Стосунки у них з батьком нормальні, проте вони рідко бачаться, зустрічались кілька разів на рік. Відповідач хотів продати квартиру та за станом здоров`я переїхати жити в інше місто, тоді вони хотіли виплатити батьку його частку, щоб квартира залишилась їм, однак не домовились щодо суми вартості. Позивач має бажання жити у їхній квартирі, хоче туди вселитися, проте у квартиру її не впускають. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надав пояснення, викладені у відзиві на позов, додатково пояснив, що стосунки між сторонами вкрай напружені, відповідач хворіє, підстав для вселення не має, позивач не надала доказів про те, що вона намагалась вселитися у спірну квартиру. Також представник відповідача [PERSON] зняв своє попередньо подане клопотання про виклик свідків, просив суд заявлених свідків не допитувати. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно Свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2007 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] в рівних долях (а.с. 20, 21). Отже, учасники справи є власниками по 1/3 частини спірної квартири. 19.10.2020 року позивач зверталась до Дніпровського управління поліції ГУНП у місті Києві із повідомленням про вчинення правопорушення з проханням проведення перевірки для припинення порушення її прав, а саме перешкоджання їй [PERSON] користування належною їй часткою квартири [ADDRESS] , доступу до квартири вона не має, двері [PERSON] не відчиняє, ключі їй не надають (а.с. 26, 27). На вказане звернення Дніпровським управлінням поліції ГУНП у місті Києві позивачу була надана відповідь від 16.11.2020 року з повідомленням про те, що підстав для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань немає, оскільки в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин та рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку (а.с. 23). З вищезазначеної заяви позивача до правоохоронних органів та відзиву на позов встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач заперечує проти вселення позивача та її користування вказаним житлом, посилаючись на те, що розмір частки кожного із співвласників правовстановлюючим документом на визначено, виділ в натурі 1/3 частки квартири для проживання позивача неможливий, остання не звертається до суду із вимогою грошової компенсації за частку такого майна. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом вказаної норми матеріального права кожен із співвласників має таке суб`єктивне право, яке пов`язане зі спільним майном: право користування частиною спільного майна або право на одержання матеріальної (майнової) компенсації. Вимагати від інших співвласників квартири матеріальної компенсації у разі неможливості надання у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці співвласника у праві спільної часткової власності, має право співвласник. Право на одержання співвласником матеріальної компенсації є субсидіарним, тобто його здійснення можливе лише у випадку неможливості надання співвласником відповідної частини спільного майна в натурі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає зміст позовних вимог та докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення у квартиру та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою, передачі ключів від квартири і передавання ключів при будь-якій заміні дверних замків. При цьому відповідач не порушував в судовому порядку питання про сплату компенсації іншим співвласникам квартири, у тому числі позивачу, матеріальної компенсації, чи встановлення порядку користування квартирою. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачу на праві власності належить 1/3 частина спірної квартири, вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод позивачу у користуванні 1/3 часткою квартири [ADDRESS] шляхом вселення у квартиру. У частині позовних вимог про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, передачі ключів від квартири та передавання ключів при будь-якій заміні дверних замків позов задоволенню не підлягає, оскільки порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду, тому право користування спірною квартирою може бути реалізованим шляхом вселення позивача, інші позовні вимоги не відповідають вимогам статей 317, 319, 391 ЦК України. Така правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі № 755/4973/18. За вимогами частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивачем сплачений судовий збір за дві немайнові вимоги на загальну суму 1 816 грн. (908 грн. х 2) (а.с. 7, 8). В зв`язку із задоволенням позову в частині однієї немайнової вимоги та відмови за другою немайновою вимогою у порядку розподілу між сторонами судових витрат, відповідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 908 грн. У відзиві на позов відповідач просить стягнути з позивача понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2 000 грн. (а.с. 43). На підтвердження понесення таких витрат надано договір про надання правової/правничої допомоги № 491 від 26.03.2021 року укладений між відповідачем [PERSON] та адвокатом Серга С.Ф., предметом якого є представництво адвокатом інтересів відповідача по справі № 755/689/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування житлом (а.с. 62, 63) та квитанцію № 306737 серії АБВ від 26.03.2021 року про сплату відповідачем 2 000 грн. адвокату Серга С.Ф. (а.с. 61). Інтереси позивача під час розгляду справи представляв адвокат Серга С.Ф., згідно ордера серії КВ № 073247 (а.с. 60). Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповіді на відзив позивач заперечує проти стягнення з неї судових витрат на користь відповідача посилаючись на те, що такі витрати на правничу допомогу належним чином не підтверджені, не обґрунтовані щодо їх необхідності та що вони не були надмірними, також просить зменшити ці витрати (а.с. 70). Згідно положень частин 4, 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, частиною 6 ст. 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Доводи позивача про те, що у відшкодуванні відповідачу витрат на оплату послуг адвоката слід відмовити, суд до уваги не приймає, оскільки на доведення сплати таких витрат надано оригінал квитанції на суму 2 000 грн. (а.с. 61). Також позивачем не наведено будь яких обставин та обґрунтувань щодо порушення відповідачем принципу співмірності та розумності судових витрат з огляду на складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У зв`язку з цим, враховуючи принцип пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, на користь відповідача з позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

Outcome: partial