Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області , про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька, в якому просила суд: дозволити тимчасові виїзди за кордон за межі України до російської Федерації громадянина України, малолітнього [PERSON], [INFO] в супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON] на період з дня набрання рішення законної сили до досягнення дитиною 16 років. В обґрунтування своїх вимог послалася на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20 вересня 2012 року. В період перебування у шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON], який проживає разом з матір'ю. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання. З часу розірвання шлюбу відповідач участі та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини відповідач не надає, ухиляється від сплати аліментів. Із 2011 року позивач разом із сином проживають у Російській Федерації, на даний час син [PERSON] є учнем багатопрофільного ліцею м. Москви. На літні канікули позивач приїхала разом із сином додому, однак в кінці літа має намір повернутися до м. Москви, де має постійне місце роботи, а син відповідно, продовжити навчання у ліцеї. В Україні залишити сина не має можливості, оскільки нікому піклуватися про нього. В той же час відповідач повністю самоусунувся від виховання сина, зареєстрований за колишнім місцем проживання позивача, однак там не проживає, місце його перебування протягом останніх п'яти років позивачу не відоме. У зв'язку з цим, оскільки існують реальні перешкоди у оформленні документів щодо виїзду малолітнього сина за кордон, вимушена звернутись до суду для отримання такого дозволу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю з наведених у позовній заяві підстав, просили їх задовольнити. У своїх поясненнях додатково позивач зазначила, що фактично разом із сином проживають у місті Москва Російської Федерації із 2011 року. Раніше, а саме 26 вересня 2011 року, відповідач [PERSON] надав їй згоду на виїзд неповнолітнього сина за кордон. З цього часу і по тепер вона з ним жодних відносин не підтримує. Відповідач життям сина не цікавиться взагалі. Де на даний час знаходиться відповідач їй також не відомо, а тому звернутися до нього щодо отримання повторної згоди на виїзд сина до Російської Федерації не має можливості. З 2014 року її син [PERSON] навчається у багатопрофільному ліцеї № 1501 м. Москви. Позивачу разом із сином необхідно було повернутися на територію України, після чого повторно в'їхати до Російської Федерації та отримати відповідні міграційні картки, що надасть їм можливість легалізації свого статусу перебування на території Російської Федерації та отримання дозволу на проживання, роботу та навчання терміном ще на один рік. З метою недопущення дитиною пропуску занять при навчанні позивач просить суд дозволити їй виїхати із сином до Російської Федерації до 01 вересня 2017 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити мотивуючи тим, що необхідність тимчасового проживання дитини на території Російської Федерації обумовлене життєвими обставинами. На території України немає особи, яка могла б про неї навіть тимчасово піклуватися. В той же час, можливість перебування дитини за кордоном разом із матір'ю, а також продовження її навчання, повністю відповідає інтересам дитини. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, по наявним в матеріалах справи доказам, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду 20 вересня 2012 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено дошлюбне прізвище - [PERSON]. [PERSON] народився в м. Олеськ Любомильського району Волинської області [INFO], батьками зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Згідно копії заяви про згоду батьків на виїзд неповнолітніх та малолітніх дітей та перебування за кордоном, посвідченої 26 вересня 2011 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області, [PERSON] надав згоду, тоді - [PERSON], на перебування за кордоном в її супроводі сина [PERSON]. Згідно довідки № 522 від 06 червня 2017 року, [PERSON] дійсно навчається в класі 6А Ліцею № 1501 м. Москви із 05 червня 2014 року. Патентом серії 77 № 15455081, виданим Федеральною міграційною службою РФ 15.12.2015 року підтверджується дозвіл працевлаштування [PERSON] на території Російської Федерації. Довідками Хобултівської сільської ради №№ 671 та 672 від 02.06.2017 року, підтверджується, що позивач [PERSON], відповідач [PERSON], а також їх син [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS]. Довідкою Деражнівського районного відділу державної виконавчої служби № 14.5-21/643 від 31 травня 2017 року стверджується, що на виконанні знаходиться виконавчий лист Володимир-Волинського районного суду Волинської області № 0301/2686/2012 від 24.09.2012 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 13.08.2012 року до повноліття дитини. Заборгованість станом на 01 травня 2017 року становить 28290,32 гривень. Відповідно до ст. 51 Конституції України, турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч.3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п. п. 1.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України. Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон в супроводі матері з моменту вступу даного рішення в силу до досягнення дитиною 16-го віку, тобто до 16 квітня 2021 року. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України, зокрема у справі № 235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року. У відповідності до ст.3607 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В той же час, згідно ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За таких обставин, суд не вбачає необхідності у відмові в наданні дозволу матері [PERSON] на одноразовий виїзд із сином [PERSON] до Російської Федерації для того щоб останній зміг продовжити своє навчання. В той же час, суд при наданні такого дозволу враховує термін який необхідний неповнолітньому [PERSON] для безперешкодного закінчення навчального року (2017-2018 рр.). При ухваленні даного рішення суд також враховує і той факт, що у виниклих спірних правовідносинах станом на даний момент та в даній ситуації, у зв'язку з невідомим місцезнаходженням відповідача [PERSON], порушуватимуться конституційні права кількох осіб, зокрема: ●позивач [PERSON] буде позбавлена можливості проживати за кордоном, працювати там, і одночасно піклуватися про свого неповнолітнього сина, який в даному випадку без дозволу батька або ж суду не вправі виїхати за межі України; ●його неповнолітній син [PERSON] буде позбавлений можливості продовжити навчання за кордоном; водночас за умови вимушеної ситуації виїзду матері за кордон на роботу, буде позбавлений, окрім батьківської, ще й материнської опіки та піклування. На підставі викладеного,

Outcome: partial