Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна як спільну сумісну власність подружжя, поділ квартири [ADDRESS] з відступленням від засад рівності часток, визнавши за позивачем право на 70% даної квартири, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди позивачу та двом дітям у здійсненні права власності на житло, в т.ч. з питань реєстрації за місцем проживання, стягнення судових витрат: плату за оцінку нерухомості в сумі 600 грн., судовий збір в сумі 1740.87 грн., за надані послуги з правової допомоги в сумі 1525 грн. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю. Відповідач позовні вимоги частково визнав, а саме що квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, також визнав в частині поділу майна - в рівних частках по ? частині кожному, щодо решти вимог просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.12.2000 року та згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 27.01.2014 року, яке набрало законної сили 07.02.2014 року, шлюб між подружжям розірвано (а.с.17, 125). Від шлюбу подружжя має двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.18, 26). На утримання дітей з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON], згідно рішення судів (а.с.12-13, 139-143). Позивач зазначає, що під час проживання у шлюбі подружжям придбано квартиру [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю, однак при поділі даної квартири судом, просить поділ її здійснити з відступленням від засад рівності часток, визнавши за позивачем право на 70% даної квартири, а за відповідачем 30%, з обґрунтуванням того, що після розірвання шлюбу дітей залишено на проживання з матір'ю, розмір аліментів визначених судом є недостатнім для забезпечення дітей необхідним, відповідач вчиняє конфлікти в сім'ї та чинить перешкоди в реєстрації сина [PERSON] в даній квартирі. Відповідач натомість визнав поділ майна судом з врахуванням рівності часток. Суд відхиляє доводи позивача щодо необхідності та обґрунтованості поділу квартири в нерівних частках, оскільки, як встановлено згідно пояснень сторін, квартира придбана під час шлюбу подружжя. Так, згідно договору купівлі-продажу від 12.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №708, відповідач [PERSON] придбав трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 67.3 м.кв., житловою площею 39.2 м.кв., вартістю 30 426 грн. (а.с.8), попередньо продавши, з метою покращення умов для сім'ї, двохкімнатну квартиру по [ADDRESS], яка придбана була також під час шлюбу в 2004 році (а.с.153). Кошти на придбання квартири спочатку двохкімнатної, а пізніше трьохкімнатної заробляв відповідач [PERSON], будучи часто за межами України на роботі (Чехія), що підтверджено окрім пояснень відповідача і його закордонним паспортом (а.с.88-98), та не спростовано позивачем. Свідок [PERSON] (мама позивача) вказала усно суду на те, що вона давала своїй дочці [PERSON] кошти, що не вистачало на придбання цієї квартири в сумі 1 тисяча євро та 1 тисяча доларів. Свідок [PERSON] (батько відповідача) вказав суду на те, що окрім зароблених [PERSON] коштів в Чехії, кошти часто передавала в тому числі і на квартиру мама відповідача (дружина свідка), яка також працювала за кордоном в Італії. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на об'єкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що цей об'єкт є правом спільної сумісної власності подружжя, що також і визнається сторонами. Однак, слід визначити частки на це майно в рівних частках по ? частині кожному з подружжя. Підстави для відступлення від рівності часток кожного з подружжя не є обґрунтовані позивачем, оскільки діти, що залишені на проживання з матір'ю, мають рівні права спільно з обидвома батьками на користування житлом, в якому вони і проживають. Що стосується сина [PERSON], який як ствердила позивач є інвалідом з дитинства, спростовується доказами та самими поясненнями сторін, так як [PERSON], [INFO], захворів в серпні 2011 року, з встановленням інвалідності з 10.08.2011 року по 10.08.2016 року (а.с.19-22). Аліменти на утримання двох дітей, що стягуються позивачу з відповідача, визначені та встановлено їх розмір за рішенням суду (з дослідженням при цьому підстав щодо визначення саме такого розміру чи зменшення їх з певних підстав), а тому доводи [PERSON] про те, що розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дітей всім необхідним, не заслуговують на увагу при визначенні часток поділу нерухомого майна. Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права власності цим майном, в т.ч. реєстрації сина [PERSON] за місцем його проживання, тобто в даній квартирі, то дана обставина є не доведеною суду, оскільки колишнє подружжя проживає в спірній квартирі разом з дітьми з часу її придбання. Жодних перешкод відповідач у користуванні цим житлом не перешкоджав ні позивачу, ні дітям. Один син [PERSON] зареєстрований разом з батьком в спірній квартирі (а.с.9-11), старший син [PERSON] зареєстрований разом з мамою за іншою адресою, що не суперечить і ст..29 ЦК України (реєстрація дітей за місцем проживання батьків або одного з них). Окрім того, спір щодо цього відсутній, оскільки відповідач не заперечує при необхідності провести реєстрацію сина [PERSON] у спірній квартирі, також це право може використати і сама позивач при набутті права власності за даним рішенням на частину цієї квартири. Тому в задоволенні цих вимог слід відмовити за недоведеністю. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Що стосується вимоги по стягненню з відповідача понесених судових витрат, то слід зазначити наступне. За вимогами ст..79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Як слідує зі ст.. 88 цього ж кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому, оскільки позов задоволено частково, судовий збір сплачений позивачем в сумі 1740.87 грн., який вона просить стягнути повністю з відповідача, слід стягнути з відповідача в частині половини цього розміру тобто 870 грн., як і половину розміру витрат на правову допомогу в сумі 762.5 грн. Що стосується стягнення з відповідача плати за оцінку нерухомості в сумі 600 грн., яка замовлялася позивачем для визначення ціни позову, то дані витрати не входять до судових витрат, а є доказом оцінки спірного майна, тому ці витрати не стягуються судом з відповідача. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст. 60, 63, 68-72, Сімейного кодексу України,

Outcome: partial