Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Золотоніська міська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування та повернення сторін договору до первісного стану. Вимоги вказаної позовної заяви мотивовані тим, що їй на праві власності належав житловий будинок, загальною площею 68.7 кв.м, літня кухня, сарай, баня, гараж, вбиральня, що розташовані за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Антипівська, 3, а також земельна ділянка за вказаною вище адресою, на якій розташований зазначений будинок з господарськими будівлями з кадастровим номером 7110400000:04:003:0008, площею 0,0677 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». У звязку з похилим віком, незадовільним станом здоровя та потребою у суттєвих втратах на придбання ліків і на утримання вказаного будинку, оплату належних комунальних послуг, опинившись у тяжкому матеріальному становищі, у позивача виникло бажання про укладання договору за яким би вона могла передати у власність свій житловий будинок із земельною ділянкою взамін на довічне матеріальне забезпечення у вигляді утримання, харчування, догляду і необхідної допомоги. Оскільки іншого цінного майна, яке вона могла б продати, чи грошових заощаджень у неї не було. Для вказаних вище цілей позивач із своїм онуком, відповідачем по справі, [PERSON] звернулися до нотаріальної контори для оформлення відповідних правовідносин. 01.02.2016 року позивач та відповідач перебуваючи в Золотоніській міській державній нотаріальній конторі підписали договори, після підписання яких [PERSON] всі документи на будинок та на земельну ділянку, в тому числі і вказані договори забрав собі, а тому позивач наполягає, що вона не мала змоги спокійно, в домашній обстановці перечитати такий договір чи звернутися до відповідного фахівця в галузі права для їх аналізу. Позивач наполягає, що в подальшому відповідач, проживаючи спочатку окремо, а потім і разом із позивачем на протязі досить тривалого часу допомагав позивачу по господарству, купував продукти харчування і ліки та надавав грошові кошти. Та згодом, починаючи з 2017 року, [PERSON] перестав надавати позивачу будь-яку допомогу, а коли вона висунула йому претензії з приводу того, що він не виконує взяті на себе зобовязання за договором довічного утримання по наданню їй допомоги, пригрозивши, що розірве їх договір і укладе його з іншою особою, яка буде надавати позивачу таку допомогу, то відповідач заявив, що ніякого договору довічного утримання не було, а вони підписали договори дарування, за якими позивач подарувала йому вказаний будинок і ділянку та, що вона живе в ньому лише з його доброї волі. А тому, якщо вона буде заявляти претензії, то він її з будинку виселить, а сам будинок продасть. Після вказаного позивачем було встановлено, що вона 01.02.2016 року в дійсності уклала договори дарування за умовами якого подарувала відповідачу вказаний житловий будинок та земельну ділянку на якій він знаходиться. Позивач наполягає, що вона не мала на меті 01.02.2016 року укладати договір дарування із своїм онуком, а сприймала вказаний договір як договір довічного утримання про що неодноразово казала своїм сусідам та рідним, а перебуваючи в нотаріуса невірно сприйняла укладені нею договори, оскільки має поважний вік, поганий слух та зір, крім того, вказані договори після їх підписання відповідач забрав собі, а тому вона не мала можливості після їх підписання в домашній обстановці дослідити їх чи звернутися до відповідного спеціаліста в галузі права для розяснення його умов. Тривалий час відповідач здійснював догляд за нею, а тому питання відповідності вказаних договорів її волі у позивача не виникало і лише після порушення відповідачем своїх усних домовленостей нею було встановлено, що вказані договори не відповідають її волі. За вказаних обставин, вважаючи свої права порушеними позивач звернулася до суду із відповідним позовом про визнання недійсними вказаних договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочину. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] за довіреністю позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Позивач в судовому засіданні пояснила суду, що вона проживає в Україні з 1973 року та народилася в Росії, де і закінчувала школу, української мови не вивчала, а на час укладення оспорюваних договорів їй було майже 77 років. Бажання, щоб за нею здійснював хтось догляд у неї виникло вже давно, та її умовила укласти договір довічного утримання колишня невістка, мати відповідача по справі. Усією підготовкою документів до їх підписання займався відповідач по справі, а її лише привезли до нотаріуса, де та надала якусь інструкцію, яку вона прочитати не могла, оскільки погано бачила, потім їй на підпис надали договори, які вона, вважаючи що це договори довічного утримання підписала, особливо не надаючи значення їх суті. Про саму суть вказаних договорів нотаріус їй не пояснювала, а лише надала для прочитання, однак належним чином ознайомитися із останніми вона не могла, оскільки була без окулярів та сподівалася на порядність свого онука. У судовому засіданні відповідач та його представник за довіреністю [PERSON] заперечували проти задоволення вказаних позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та такими, які не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та посилались на доводи викладені у відзиві на позовну заяву, відповідно до якого позивач сама виявила намір укласти договір дарування, під час підписання останнього в нотаріуса їй належно було розяснено всі права та обовязки, а також відповідні правові наслідки його підписання. Жодного тиску, погрози застосування чи застосування насильства до позивача з метою підписання вказаних договорів, не здійснювалося. Окрім того, відповідач, після укладення вказаних договорів, здійснював поточний ремонт вказаного будинку, певний період часу проживав в ньому та був змушений переїхати в інше місто, у звязку із своїм працевлаштуванням. Відповідач наполягає, що позивач тривалий час не висловлювала жодних заперечень з приводку укладених договорів і лише після тиску з боку тітки відповідача [PERSON] виникли претензії до відповідача щодо ненадання її матері, позивачу по справі, належних умов проживання та зручностей у будинку. У судовому засіданні відповідач по справі позовні вимоги не визнав та зазначив, що перед укладенням вказаного договору він, позивач, а також члени їх родини обговорили питання укладення вказаного договору та вирішили, що буде укладений договір саме дарування. Документи на оформлення вказаного договору збирав він та його матір, а після цього вони поїхали до нотаріуса, де остання розяснила сторонам вказаних договорів його умови та правові наслідки. Жодних заперечень чи зауважень [PERSON] при його укладенні не висловлювала. Після укладення вказаного договору він проживав разом із позивачем по справі, здійснював там ремонти, зокрема побудував гараж, однак через брак коштів завершити їх не встиг. Комунальні послуги, коли проживав разом із позивачем сплачував сам, про те що їх необхідно переоформляти не знав. Згодом їх стосунки із позивачем почали погіршуватися, а тому він від позивача виїхав та почав проживати в іншому місці. У судовому засіданні завідувач Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] пояснила суду, що при посвідченні вказаного договору дарування, сторонам договору останній був наданий для ознайомлення та вони в коридорі ознайомлювалися із його суттю, а після цього нею ще раз позивачу по справі було розяснено його суть та правові наслідки укладення вказаного договору, таким чином обидві сторони договору дарування розуміли його значення, жодного введення в оману позивача не відбувалося. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою позивача по справі [PERSON] та вони товаришують, часто спілкуються, неодноразово розмовляли про спадкування майна після смерті [PERSON] Так позивач повідомила їй, що нею було складено заповіт, відповідно до якого, вона все своє майно заповіла своєму онукові, відповідачу по справі. В ході розмови вона попросила [PERSON] показати вказаний заповіт, однак та повідомила, що вона його при собі не має, а всі документи забрала [PERSON], що є матірю відповідача по справі та відповідно колишньою невісткою позивача. Коли встановили гараж, то відповідач по справі часто вживав алкоголь із своїми знайомими, до своєї баби, після переїзду до неї та проживання разом із нею, відносився дуже погано, не допомагав їй по господарству. [PERSON] часто казала, що вона уклала саме заповіт дарування, самого договору у неї немає та вона ознайомлювалася із ним у коридорі у нотаріуса і змісту самого договору не зрозуміла та не памятає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою позивача по справі [PERSON] та вони товаришують, часто спілкуються. [PERSON] казала їй, що вона уклала договір довічного утримання із своїм онуком, який мав би за нею доглядати та допомагати їй, а хата йому перейде вже після її смерті. Разом із тим після переїзду відповідача у будинок [PERSON] останній часто влаштовував у гаражі вечірки, він та його друзі себе вели аморально, постійно вживали алкогольні напої. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є дочкою позивачки [PERSON] Разом з нею не проживає, оскільки проживає в іншому місці та не має змоги постійно допомагати своїй матері. До неї зателефонували мати відповідача, та запропонувала відмовитися від своєї частки на майно в обмін на те, що відповідач по справі буде здійснювати догляд за своєю бабою, а та відповідно передасть після своєї смерті все своє майно. Відповідач по справі після укладення договору почав проживати разом із своєю бабою, а коли зявився гараж, постійно влаштовував гучні вечірки в ньому, на що часто сварились сусіди. Тим часом стан позивача суттєво погіршився, окрім того їй в 2015 році зробили операцію на очах, яка була невдалою та остання потребує повторного втручання. Однак відповідач належної допомоги своїй бабі не надавав, а потім і зовсім переїхав у інше місто, залишивши на призволяще останню. [PERSON] постійно казала їй, що вона уклала договір довічного утримання із своїм онуком, який мав би надавати їй відповідну допомогу, однак цього не робить. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, а також свідків, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України\~ передбачено право особи на захист\~ свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.\~ Кожна особа має право звернутися до суду\~ за захистом свого особистого\~ немайнового або майнового\~ права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно із ст. 1 та ст. 4 ЦК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається із договору дарування земельної ділянки, від 01.02.2016 року посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №68, [PERSON] та [PERSON] уклали договір, за умовами якого [PERSON] передала у власність (подарувала), а обдарований [PERSON] прийняв у дар належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку, площею 0.1000 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7110400000:04:003:0008, що знаходиться по вул. Антипівській, 3 в м. Золотоноша Черкаської області. Згідно з договором дарування житлового будинку від 01.02.2016 року, посвідченим державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №66, [PERSON] та [PERSON] уклали договір, за умовами якого [PERSON] передала у власність (подарувала), а обдарований [PERSON] прийняв у дар належний дарувальнику на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №3, що знаходиться по вул. Антипівській в місті Золотоноша Черкаської області. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 114142353 від 15.02.2018 року за [PERSON] на підставі договорів дарування серії та номеру 68 та 66, виданих 01.02.2016 року, числиться земельна ділянка площею 0.1000 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7110400000:04:003:0008, що знаходиться по вул. Антипівській, 3 в місті Золотоноша Черкаської області та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №3, що знаходиться по вул. Антипівській в місті Золотоноша Черкаської області. Отже, підставою набуття права власності на вказаний будинок та земельну ділянку [PERSON] є саме зазначені вище договори дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України\~ зміст правочину не може суперечити цьому кодексу,\~ іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач, заявляючи дану позовну заяву вказує на те, що вона не мала наміру дарувати а ні земельну ділянку, а ні житловий будинок, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, щоб відповідач забезпечував її утриманням та доглядом. Водночас відповідач скориставшись її похилим віком, слабким зором та слухом ввів її в оману та надав на підпис зовсім інший договір за своєю суттю, зміст якого їй був не зрозумілий, та який би вона, якби знала правові наслідки його укладення, ніколи б не підписала, тим більше за відсутності у неї іншого житла. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення. Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до\~норм ч.\~5\~та 6\~ст.\~ст..\~13\~ЗУ «Про\~судоустрій і\~статус суддів»\~ висновки\~щодо застосування\~норм права,\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду,\~є обовязковими\~для всіх\~субєктів владних\~повноважень,\~які застосовують\~у своїй\~діяльності нормативно-правовий\~акт,\~що містить\~відповідну норму\~права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так у своїй постанові від 11.04.2018 року по справі за №707/1541/16-ц Верховний Суд зазначив, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року, у справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року у справі № 6- 93цс16. Отже, виходячи із вказаної позиції Верховного Суду, при розгляді даної категорії справ суду необхідно встановити наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, наявність у неї спірного житла як єдиного, чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживання у спірному будинку після укладення договору дарування. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві наявність помилки обгрунтовувала тим, що оспорювані правочини вчинено нею внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання. При розгляді вказаної справи суд враховує, що позивач по справі [PERSON] [INFO], що стверджується даними паспорту громадянина України, тобто станом на дату укладення вказаних договорів дарування позивачу виповнилося 76 років. Окрім того, відповідно до даних виписки з історії хвороби №7168, [PERSON] має хворобу очей з діагнозом незріла катаракта та повний гемофтальм. Вказана хвороба позивача стверджується також медичною карткою офтальмологічного хворого №346 від 27.08.2015 року виданої «Центром мікрохірургії ока» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні. Про те, що в силу своїх хвороб та віку позивач потребувала сторонього догляду підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як встановив суд, позивач, уклавши оспорюваний договір продовжувала і надалі проживати у належному їй будинку та здійснювати оплату за комунальні послуги. Вказана обставина стверджується доданими до матеріалів справи квитанціями за сплату комунальних послуг, а також поясненнями вказаних вище свідків. Більше того, самим відповідачем вказана обставина також не заперечувалася, а навпаки відповідач зазначив, що не мав наміру виселяти позивача із її будинку та з літа 2016 року був змушений переїхати в інше місто у звязку із своїм працевлаштуванням залишивши свою бабу саму у вказаному будинку. Таким чином передачі житлового будинку між сторонами фактично не відбулося. Після укладення договору стосунки між сторонами погіршились. Відповідач перестав допомагати позивачу та доглядати за нею. Така поведінка обурила [PERSON], яка вважала, що отримавши від неї будинок, відповідач буде її доглядати, надаючи матеріальну підтримку довічно. Вказана обставина відповідачем не оспорювалася і не заперечувалася. Так з пояснень самого [PERSON], даних в судовому засіданні вбачається, що він, його мати, позивач по справі та її дочка [PERSON] у колі сімї обговорювали питання укладення договору. В подальшому, після їх укладення його стосунки із бабою погіршилися та вона почала йому казати про те, що розірве договір із ним та знайде когось іншого на її утримання, а тітка відповідача, [PERSON] наполягала на тому, що він зобовязаний утримувати свою бабу за умовами вказаних договорів, а тому він перестав проживати разом із своєю бабою, та переїхав до своєї матері. Вказана обставина ще раз свідчить про відношення позивача по справі до укладених нею договорів та дійсного наміру їх укладення. Суд не може залишити поза увагою і пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зазначали, що [PERSON] вважала, що за умовами вказаних договорів відповідач по справі зобовязаний її утримувати та всіляко допомагати і лише після її смерті її майно перейде до нього. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні зазначала, що коли вони обговорювали питання укладення договору між позивачем та відповідачем, то мова йшла саме про договір довічного утримання, оскільки вона, як дочка позивача не мала можливості утримувати свою матір у звязку із віддаленим місцем проживання та смертю чоловіка, а тому вона погодилася відмовитися від будь-яких претензій на майно своєї матері саме за умови, що відповідач буде здійснювати догляд за останньою. За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст.,ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За вказаних вище обставин суд бере до уваги покази вказаних вище свідків, як належні, допустимі та достатні, оскільки вони не викликають у собі сумнівів чи протиріч. Більше того, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідачем по справі надано не було, а останній лише зазначав, що при підписанні вказаних догорів у нотаріуса, позивач належним чином була ознайомлена з їх умовами та добре розуміла значення своїх дій. Суд вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні вимог позивача у визнанні недійсним договорів дарування та обставина, що остання начеб-то перед їх підписанням ознайомилася із змістом останніх та повністю розуміла значення своїх дій та їх правові наслідки. Як вбачається з пояснень усіх сторін по справі, позивач та відповідач ознайомлювалися із вказаним договором в коридорі, більше того позивач має суттєві проблеми із зором, що стверджується відповідними доказами, про які зазначено вище. Отже не зрозуміло, як, на думку нотаріуса, сімдесятишестилітня особа похилого віку, з вадами зору в коридорі приміщення нотаріуса належним чином ознайомилася з умовами договору та вірно сприйняла його зміст, подарувавши при цьому відповідачу єдине своє майно в якому проживала сама. Позивач довів, що в силу похилого віку, недостатньої обізнаності, хворобливого стану, запевнень відповідачів, що будуть за договором її доглядати, пояснення нотаріуса не розуміла змісту вказаних договорів і підписувала всі документи, що їй подавали. Окрім того, відповідно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Також, відповідно до тексту оспорюваних договорів та заяв на їх підписання, вони були заготовлені друкарським шрифтом, і тільки у виділених місцях позивач та відповідач проставляв свої прізвище та підпис, що у обставинах для позивача (враховуючи її вік та стан здоров'я) не можна вважати, що її волевиявлення подарувати будинок було вільним та відповідало її внутрішній волі. Про незадовільний зір позивача та її неналежна знання ділової української мови свідчить також і заява [PERSON] (а.с. 88), яка підготовлена нотаріусом друкарським шрифтом та підписана позивачем у виділеному місці, із якої вбачається, що позивач в написанні імені та по-батькові допустилася відразу декількох помилок. Не спростованою залишається також і та обставина, що позивач по справі після укладення вказаних оспорюваних договорів продовжувала проживати у вказаному будинку, відноситися до нього як до свого власного, сплачувати за нього комунальні послуги, та вимагати від відповідача належного свого утримання із чим останній категорично не погодився та переїхав проживати від своєї баби до матері. Така поведінка сторін по справі свідчить про те, що відносини між сторонами, які передбачає саме договір дарування фактично не настали, а сам відповідач не відносився до будинку та земельної ділянки, як до свого власного майна, оскільки переїхав проживати в інше місце, належного догляду за будинком не здійснював та навіть не переоформив на себе комунальні платежі зазначивши в судовому засіданні, що не знав що це необхідно зробити. Вказану оплату комунальних послуг фактично здійснювала позивач по справ, що самим відповідачем не оспорювалося, та відповідно свідчить реальне відношення позивача до вказаного будинку як до свого власного, а не як до майна, яке вона подарувала своєму внукові. Таким чином фактично вбачається, що після укладення спірних договорів відповідач не прийняв фактично будинок та земельну ділянку як дар, а лише періодично навідувався до позивача, надаючи на перших порах їй матеріальну допомогу та здійснюючи відповідний догляд, як це вимагає договір довічного утримання, але в будинку він не проживає і як власник його утримання не здійснює, комунальних платежів не сплачує, договорів з Золотоніським РЕМ та ВАТ «Черкасигаз» не укладав. При цьому позивач продовжила проживати в даному будинку, оскільки іншого житла в неї не має що підтверджується даними паспорта про її реєстрацію, довідкою про склад сімї, даними будинкової книги. Жодних доказів зворотного матеріали справи не містять. Таким чином характер дій позивача та відповідача по справі свідчать про нерозуміння ними суті укладених договорів, оскільки відповідач за весь час, що він жив із своєю бабою навіть не переоформив комунальні платежі, почавши займатися благоустроєм вказаного будинку, покинув його та переїхав проживати до своєї матері, зазначивши при цьому, що він не витримав постійних претензій від своєї баби та її дочки з приводу належного утримання позивача, які, як встановлено судом, невірно сприйняли укладені договори між позивачем та відповідачем по справі. Таким чином, право позивача, за захистом якого вона звернулася в суд, є порушеним, а відтак, складені нею оспорювані правочини слід визнати недійсними. Нормами ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання даного правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому, як наслідок визнання спірних договорів дарування недійсними, належить скасувати реєстрацію права власності на будинок з прибудинковими спорудами і земельну ділянку на якій вони розташовані за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Антипівська, 3, за [PERSON], зареєстроване державним реєстратором [PERSON], Золотоніська міська державна нотаріальна контора, Золотоніський міський нотаріальний округ, Черкаська область на підставі Рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 18106406 від 05.02.2016, 15:25:09 та індексний номер: 28106406 від 05.02.2016, 15:25:09. За вказаних обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та стверджені відповідними доказами, які досліджені судом в судовому засіданні. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються квитанцією від 12.03.2018 року, що додана до матеріалів справи. З матеріалів справи також вбачається, що в рамках розгляду даної справи судом застосовувались заходи забезпечення позову по даній справі, які відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного\~ та\~

Outcome: approved