Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2020 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, ними спільно, за спільні кошти було придбано квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Квартира придбана 15 серпня 2013 року та оформлена на [PERSON] . Відповідач не бажає в позасудовому порядку оформляти поділ майна. Згідно з довідкою суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «Дисконт» вартість квартири становить 179 000,00 грн. Тому вона просить розділити між подружжям з дотриманням принципу рівних часток сторін шляхом визнання часток подружжя по 1/2 кожному та визнання за кожним з подружжя права власності на відповідну частку. 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19 жовтня 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який просить визнати автомобіль «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутим за час шлюбу та стягнути з [PERSON] на його користь Ѕ частину вартості зазначеного транспортного засобу в розмірі 71 950, 00 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 10 840, 80 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2020 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу, у 2015 році, ними придбано автомобіль «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску. Ще до офіційного розірвання шлюбу автомобіль залишився у [PERSON] , який вона використовувала для задоволення власних потреб. В позові про поділ спільного майна [PERSON] взагалі не зазначила про спірний транспортний засіб. Згідно відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області №31/16-9-44аз від 07.10.2020 року автомобіль «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску, який був зареєстрований за [PERSON] в період з 28.03.2019 року по 19.02.2020 року, але станом на 07.10.2020 р., перереєстровано на нового власника, тобто відповідач без згоди позивача відчужила спільне майно подружжя. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, ринкова вартість зазначеного автомобіля становить 143 900, 00 грн. Ухвалою від 19 жовтня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та відкладено підготовче судове засідання. 28 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Дробаха А.Е. заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки зазначений автомобіль був придбаний [PERSON] у 2015 році. У 2019 році подружні стосунки були напруженими і подружжя вирішило, що буде справедливим залишити транспортний засіб за дружиною, тому було перереєстровано автомобіль, шляхом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому [PERSON] віддала своєму чоловіку частину грошової суми, яка була попередньо обговорена. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] прийняла спільне рішення зі [PERSON] про продаж транспортного засобу. Всі кошти від продажу автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Після укладення договору-купівлі продажу автомобіля і до відкриття провадження у справі про поділ майна подружжя у вигляді житлової квартири, [PERSON] не мав жодних претензій до колишньої дружини, тому і [PERSON] була впевнена, що питання щодо транспортного засобу вирішено за взаємною згодою. Незважаючи на всі непорозуміння майже до ухвалення рішення про розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом. Коли сімейні відносини зайшли у глухий кут [PERSON] не надав дозволу [PERSON] на переїзд до спільної квартири в м. Олександрія, що змусило [PERSON] звернутися до суду з позовом про поділ майна. [PERSON] повністю розуміючи значення своїх дій повністю передав автомобіль у розпорядження дружини. За продаж автомобіля він отримав грошові кошти. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] судових витрат в розмірі 10 000 грн., то вважає їх необґрунтованими, оскільки дану категорію справ важко віднести до категорії складних справ, вартість деяких послуг адвоката є врази завищеною. Крім того, при ухваленні рішення щодо стягнення судових витрат просить врахувати суд, що [PERSON] не має стабільного доходу та самостійно утримує двох неповнолітніх дітей. 24 листопада 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив за зустрічним позовом представника позивача [PERSON] - адвоката Роменської Т.В., яка зазначила, що дійсно автомобіль був придбаний у 2015 році та зареєстрований на [PERSON] . Оскільки [PERSON] шантажувала чоловіка, то він вимушений був перереєструвати автомобіль на неї. Крім того, [PERSON] не надала жодного належного та допустимого доказу того, що вона передавала [PERSON] кошти за автомобіль, оскільки остання ніде не працювала та не мала жодних заощаджень. На момент продажу [PERSON] спірного автомобіля сторони разом не проживали і [PERSON] витратила кошти на свої особисті потреби, а не в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль відчужений [PERSON] та знаходиться у користуванні невідомого власника, було замовлено звіт про незалежну оцінку майна, згідно з яким ринкова вартість автомобіля становить 143 900,00 грн. Просить стягнути з [PERSON] компенсацію половини вартості транспортного засобу в розмірі 71 950,00 грн. Неправдивою є інформація про те, що [PERSON] не давав дозволу [PERSON] на переїзд у їх спільну квартиру, оскільки [PERSON] зникла в невідомому напрямку разом з дітьми. [PERSON] не заперечує щодо оформлення договору дарування спірної квартири на дітей у рівних частках, але [PERSON] не виходить з ним на зв`язок. 18 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дробаха А.Е. просив задовольнити первісний позов [PERSON] на підставі доказів долучених до позовної заяви, а саме: визнати квартиру придбану сторонами під час шлюбу спільною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Заперечує проти задоволення зустрічного позову, оскільки заява [PERSON] від 08 лютого 2020 року до служби у справах дітей написана самим позивачем, інших належних доказів того, що вони припинили спільне проживання саме 08 лютого 2020 року суду не надано. Автомобіль був придбаний в період шлюбу, потім перереєстрований на [PERSON] , а вона передала йому грошові кошти в розмірі 35 000,00 грн., які були витрачені на сім`ю. Докази передачі кошти відсутні, оскільки на той час вони проживали однією сім`єю, мали спільні потреби. Чи мала [PERSON] власний дохід йому не відомо. [PERSON] добровільно перереєстрував автомобіль на дружину, ніхто його не примушував. Продавала вона автомобіль законно, дозволу чоловіка в неї ніхто не вимагав. Кошти були витрачені на потреби сім`ї. Фактично вони проживали разом до ухвалення рішення у справі про розірвання шлюбу. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Роменська Т.В. не заперечувала проти задоволення первісного позову та пояснила, що в досудовому порядку позивач не намагалася вирішити спір, оскільки зникла разом з дітьми з місця їх реєстрації та проживання. Після цього сторони жодного разу не спілкувалися, а [PERSON] невідоме місцезнаходження його дітей. Вона особисто намагалася врегулювати питання поділу майна в добровільному порядку, але позивач не виходить на контакт. Згідно з наданими суду доказами позивач разом з дітьми виїхала за кордон. Обставини про те, що [PERSON] перешкоджав проживанню [PERSON] разом з дітьми у спірній квартирі не відповідають дійсності. Дана квартира придбана сторонами у шлюбі, тому відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог. 08 лютого 2020 року [PERSON] вранці пішов на роботу, а коли повернувся ввечері, то [PERSON] разом з дітьми та їхніми особистими речами вдома вже не було. Після 08 лютого 2020 року він жодного разу не бачив позивача і дітей, жодного разу з ними не спілкувався. Відповідач звертався з відповідною заявою до служби у справах дітей. Спірний автомобіль, який перебував у користуванні колишньої дружини та був нею проданий без згоди [PERSON] був придбаний у 2015 році і зареєстрований на [PERSON] , потім у 2019 році був перереєстрований на [PERSON] , оскільки остання погрожувала зникнути у невідомому напрямку разом з дітьми. Жодних коштів за автомобіль [PERSON] не передавала [PERSON] так як перебувала на повному утриманні чоловіка. До 08 лютого 2020 року вони проживали разом, потім автомобіль був проданий [PERSON] в м. Харків без згоди [PERSON] . На момент продажу автомобіля вони не проживали разом, це доводить заява [PERSON] подана до служби у справах дітей. Крім того, в позовній заяві про розірвання шлюбу було зазначено, що сторони разом не проживають, з якою до суду зверталася [PERSON] . Оскільки [PERSON] не передавала коштів за автомобіль [PERSON] , тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного просила задовольнити зустрічний позов та стягнути з [PERSON] половину ринкової вартості автомобіля, відповідно до незалежної оцінки, а також витрати на правову допомогу. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні заяви та заперечення проти них, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 16 липня 2011 року. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 квітня 2020 року шлюб розірвано. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.06.2020 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] за договором купівлі-продажу, серія та номер: 2963, виданий 15.08.2013 року, видавник: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Тєрєхова С.В. Відомості про державну реєстрацію іпотек та/або державну реєстрацію обтяжень відсутні. З довідки ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «ДИСКОНТ» №1018-2614 від 01.07.2020 року вбачається, що у зв`язку з відсутність правовстановлюючих документів та доступу до об`єкта оцінки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначити його вартість неможливо. Одночасно зазначено, що середній рівень пропозиції за 1 кв. м. подібних об`єктів, що знаходять на ринку нерухомості м. Олександрія (виходячи з її опису) становить: 175 дол./США. Виходячи з цього ймовірна ціна продажу даного об`єкту (однокімнатної квартири) становить 6 700, дол. США або близько 179 000,00 грн. Відповідно до договору купівлі продажу №5341/2019/1382812 від 28 березня 2019 року [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску, колір синій, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований за продавцем з 25 квітня 2015 року. За домовленістю сторін вартість автомобіля складає 35 000,00 грн. Згідно з договором комісії №6443/20/003902 та договором купівлі-продажу від 19 лютого 2020 року [PERSON] продала транспортний засіб «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску, колір синій, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] за 105 000,00 грн. Відповідно до звіту №800 про незалежну оцінку майна, а саме: колісного транспортного засобу, автомобіля «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску, ринкова вартість складає 143 900,00 грн. Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить: дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа № 199/2099/17 провадження № 61-35533св18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанов Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з того, що за загальним правилом відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Крім того, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Отже, оскільки спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому первісний позов підлягає задоволенню. Також, суд приходить до висновку, що спільним майном подружжя є і спірний автомобіль. Такий висновок суду обґрунтовується наступним. Матеріалами справи підтверджується, що 25 квітня 2015 року в період зареєстрованого шлюбу подружжя придбало автомобіль «RENAULT», моделі «MEGANE», 2005 року випуску. Право власності на автомобіль було зареєстровано на відповідача [PERSON] . Цей факт сторонами не оспорюється. На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2019 року право власності на автомобіль було перереєстровано на позивача [PERSON] . 19 лютого 2020 року [PERSON] продала зазначений автомобіль іншій особі за 105 000,00 грн. Письмова згода [PERSON] на продаж автомобіля відсутня. Предметом зустрічного позову є стягнення грошової компенсації в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля, який проданий без згоди другого з подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц (провадження № 61-189ск17), Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Заперечуючи проти зустрічного позову, [PERSON] посилалася на те, що в 2019 році вона стала власником спірного автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя, тому цей автомобіль є її особистим майном. Крім того, зазначала, що автомобіль проданий нею в період спільного проживання з відповідачем і кошти від автомобіля використані ними спільно на потреби сім`ї. Такі доводи позивача є суперечливими і взаємовиключними та не підтверджені доказами. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач не надала письмових доказів того, що внаслідок переоформлення права власності на автомобіль з відповідача на неї, автомобіль став її особистим майном, а не спільним майном подружжя, будь-які письмові угоди про поділ майна між сторонами, переведення майна в статус особистого майна одного з подружжя відсутні, договір купівлі-продажу автомобіля від 28 березня 2019 року не містить умови про сплату позивачем та отримання відповідачем коштів за проданий автомобіль, лише зазначається, що вартість автомобіля складає 35 000,00 грн. Факт сплати грошей за автомобіль позивачем відповідачу письмовими доказами не підтверджується, також відсутні докази про наявність у позивача особистих коштів станом на 28 березня 2019 року для сплати за автомобіль. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не спростована презумпція спільного майна подружжя стосовно спірного автомобіля. Щодо доводів позивача, що кошти від продажу нею автомобіля 19 лютого 2020 року використані під час спільного проживання з відповідачем на потреби сім`ї, суд зазначає наступне. З інформації Головного управління Національної поліції в Полтаві вбачається, що [PERSON] зверталася в поліцію зі зверненнями щодо вчинення сварки з чоловіком [PERSON] 13 березня 2017 року, 07 листопада 2017 року, 08 лютого 2020 року. Матеріалами справи підтверджується, що 18 лютого 2020 року відповідач [PERSON] звернувся до органів опіки та піклування із заявою, що з 08 лютого 2020 року дружина з малолітніми доньками виїхали в невідомому напрямку та вже 10 днів відсутні, діти не відвідують шкільний на дошкільний заклади, дружина на зв`язок не виходить. З повідомлення Головного управління Національної поліції в Полтаві вбачається, що малолітні діти сторін: [PERSON] виїхала до Росії 14 лютого 2020 року, [PERSON] виїхала до Росії 24 лютого 2020 року, а позивач [PERSON] виїхала до Росії 28 лютого 2020 року. В заяві про розірвання шлюбу позивач посилалася на те, що вона з чоловіком разом не проживає. Зазначеним спростовуються доводи позивача, що станом на 19 лютого 2020 року подружжя і до рішення суду від 16 квітня 2020 року про розірвання шлюбу проживало разом. Дійсно, в постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16 зазначено, якщо рухоме майно відчужується одним із подружжя у період зареєстрованого шлюбу, або період, коли сторони проживали разом та вели спільне господарство, то кошти отриманні продавцем (одним із подружжя) від продажу такого ТЗ, вважаються такими, що витрачені в інтересах сім`ї, якщо доводи протилежного не підтверджено, у такому випадку грошову компенсацію за свою частку у спільному рухомому майні отримати не буде можливості з вищевказаних мотивів. Разом з тим встановлені в цій справі обставини відрізняються від обставин у справі №347/955/16, відповідно до яких автомобіль продано за вісім місяців до припинення шлюбних відносин і як встановлено судом кошти від продажу витрачені на часткове погашення кредитних зобов`язань. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом, ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, не порушують прав та законних інтересів сторін, тому підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Позивачем [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 895,00 грн. Відповідачем [PERSON] понесені судові витрати, які складаються з витрат по сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. та витрат на правову допомогу розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України). Оскільки, як первісний позов, так і зустрічний позов підлягають задоволенню, то з кожної із сторін необхідно стягнути на користь протилежної сторони судові витрати. Тобто, із [PERSON] у зв`язку із задоволенням первісного позову, необхідно стягнути на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 895,00 грн. В той же час, із [PERSON] у зв`язку із задоволенням зустрічного позову, необхідно стягнути на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрат на правову допомогу розмірі 10 000,00 грн. При цьому, розмір та необхідність зазначених витрат на правову допомогу є обґрунтованими. Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких обставин, із [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] різницю від суми судових витрат в розмірі 9 945,80 грн.

Outcome: approved