Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про повернення дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Вказує, що із батьком дитини шлюб був розірваний та після цього вона мешкала разом з сином. Через хворобу та сімейні негаразди вона не приділяла уваги сину, не займалась його вихованням, що впливало на стан розвитку сина. Наголошує, що за позовом опікунської ради виконавчого комітету Партизанської селищної ради Генічеський районний суд своїм рішенням від 15 липня 2016 року відібрав у неї сина без позбавлення її батьківських прав та передав тимчасово сина на утримання та виховання дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] . Наразі вона пройшла курс лікування, зробила висновки, веде нормальний спосіб життя. Також вказала, що вона є інвалідом 2 групи загального захворювання, отримує пенсію і тому в змозі утримувати свого сина. Просить суд постановити рішення про повернення їй сина - [PERSON] , [INFO] , який за рішенням суду тимчасово знаходиться на утриманні й вихованні дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] . В судовому засіданні заявник [PERSON] вимоги заяви підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що наразі відсутні підстави, що існували на час ухвалення рішення про відібрання дитини. Представник зацікавленої особи виконавчого комітету Генічеської міської ради за довіреністю Волошин В.С. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, враховуючи висновок опікунської ради про недоцільність повернення дитини. Представник зацікавленої особи служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації за довіреністю Малецький Я.М. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував. Вказав, що відсутні підстави вважати, що матір може фінансово забезпечити дитину, здійснити за сином догляд. Зацікавлені особи [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні були відсутні. Від них надійшла заява, в якій просили розгляд справи провести за їх відсутності, оскільки через карантинні заходи вони позбавленні можливості виїхати з непідконтрольної території України, на якій проживають. Заслухавши пояснення заявника, представника зацікавленої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 лютого 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис 52. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] , виданого 11 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис 199 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 липня 2016 року ухвалено відібрати [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , [INFO] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] без позбавлення батьківських прав. Крім того, ухвалено тимчасово передати малолітнього [PERSON] , [INFO] на утримання і виховання дідусеві [PERSON] , бабусі [PERSON] , терміном на 12 місяців. Звернення [PERSON] до суду із заявою про повернення дитини зумовлено тим, що, на її думку, наразі вона має змогу піклуватись, матеріально забезпечувати дитину, забезпечивши сину нормальні умови для проживання. Так, на підтвердження вказаної позиції [PERSON] надала до суду характеристику з місця проживання, згідно до якої вона зареєстрована та проживає у смт. Рикове у власному будинку, перебуває на обліку в громадському пункті як особа, що знаходиться на обліку у лікаря психіатра Генічеської ЦРЛ, перебувала на стаціонарному лікування в психіатричній лікарні смт. Степанівка. Її син [PERSON] знаходиться у районі АТО Донецької області в м. Сніжне у бабусі та дідуся. Після повернення з лікарні [PERSON] веде здоровий спосіб життя, поводиться пристойно та адекватно, скарг не має. Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15 червня 2018 року встановлено, що [PERSON] мешкає у власному будинку. Вона являється інвалідом 2 групи за загальним захворюванням. Потребує ліків та доброго харчування. В будинку затишно, є телевізор, холодильник, газова плита, речі для проживання. Той факт, що [PERSON] є інвалідом 2 групи по причині загального захворюваннята періодично проходить переогляди підтверджується довідками до актів огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 293509, серії 12 ААА № 681771. 08 серпня 2017 року [PERSON] склала заяву, що була посвідчена приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області, якою вона надала згоду малолітньому сину - [PERSON] на тимчасовий в`їзд не неконтрольовану територію України (у район проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) та виїзд з неї через блок-пости у обох напрямках у супроводі його бабусі [PERSON] та дідуся [PERSON] . Таким чином судом встановлено та не заперечується й самою [PERSON] , що наразі її син знаходиться та проживає із бабусею та дідусем у м. Сніжне, Донецької області, що входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року. Крім того, з пояснень [PERSON] вбачається що вона ніде не працює, інколи підробляє в полі, а також отримує соціальну допомогу. Вказане підтверджується наданою довідкою, згідно до якої [PERSON] отримує соціальну допомогу як інвалід другої групи, що у 2018 році склала 1451 гривень на місяць та у 2020 році - 1638 гривень. Згідно довідки, виданої Генічеським районним ВДВС ГТУЮ у Херсонській області, [PERSON] не отримує аліменти на дитину. З метою встановлення можливості повернення [PERSON] сина, виконавчий комітет Партизанської селищної ради склав висновок від 21 липня 2020 року щодо повернення дитини [PERSON] , а саме її сина [PERSON] [INFO] , згідно до якого опікунська рада вважає що повертати їй сина є недоцільним, оскільки не зважаючи на те, що в будинку, де мешкає [PERSON] охайно, він потребує часткового ремонту. При розмові з [PERSON] , стало зрозуміло, що вона спілкується з дитиною, їздить до нього і батьків у гості один раз на рік взимку, дитині дуже подобається проживати з бабусею та дідусем, син закінчив дев`ятий клас та вступив до коледжу. При цьому, [PERSON] живе на кошти соціальної допомоги по інвалідності, працює по найму в полі, в неї недостатньо коштів на утримання дитини, через що син не зможе відвідувати навчальний заклад, до якого вступив. Крім цього, рекомендовано звернути увагу на психічний стан [PERSON] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 2, 8-10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Верховний Суд в своїй постанові від 9 вересня 2020 року у справі № 400/936/18 (провадження № 61-9444св19) наголосив на тому, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків. Частина 1 ст. 170 СК України врегульовує випадки, в яких суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, а згідно із ч. 3 цієї статті, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд може постановити рішення про повернення їм дитини. Для цього батьки повинні довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали, а судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених ст. 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам. У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Верховний Суд вказав, що дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Як встановлено судом, підставами для відібрання дитини у позивача без позбавлення батьківських прав було те, що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, її спосіб життя та поведінка, стан здоров`я. На переконання суду, незважаючи на те, що в ході обстеження умов проживання [PERSON] встановлено, що умови її проживання покращились, а її поведінка згідно до характеристики з місця проживання є задовільною, що свідчить про те, що частина причин, що були підставою для ухвалення рішення про відібрання в неї дитини відпали, проте судом встановлені й інші підстави, що свідчать про існування перешкод для повернення дитини. Зокрема, як зазначалось вище та підтверджується зібраними по справі доказами, [PERSON] є інвалідом за загальним захворюванням, перебуває на обліку у психіатра та проходила лікування у психіатричній лікарні. Суду не надані докази того, що стан здоров`я [PERSON] дозволяє їй здійснювати догляд за дитиною та піклуватися про неї. Крім того, на думку [PERSON] , вона має змогу матеріально забезпечувати дитину, оскільки отримує пенсію. Суд не може погодитись із вказаною позицією та звертає увагу на те, що розмір соціальної допомоги [PERSON] на місяць у 2020 році склав 1638 гривень. При цьому соціальна допомога є єдиним джерелом доходу [PERSON] , аліменти від батька дитини вона ніколи не отримувала, ніде не працює. Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня складає 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Так, розмір доходів [PERSON] є таким, що не може забезпечити належний рівень життя дитини в разі її повернення, що може негативно вплинути на дитину. При цьому, суд виходить з мети забезпечення найкращих інтересів дитини, враховує обставини, встановлені в ході розгляду справи, а саме того, що за інформацією опікунської ради, наявної в складеному висновку щодо повернення дитини до матері - [PERSON] після закінчення дев`ятого класу школи продовжив навчання, вступивши у коледж за місцем проживання. При цьому, суд враховує, що наразі син [PERSON] мешкає за місцем проживання бабусі та дідуся у м. Сніжне, Донецької області, що є районом проведення Антитерористичної операції, дозвіл на в`їзд до якого надала сама [PERSON] . Крім того, суд враховує й позицію опікунської ради Партизанської селищної ради, за позовом якої було ухвалено рішення про відібрання у [PERSON] дитини та яка наразі в складеному висновку прийшла до того, що повертати дитину матері є недоцільним, з огляду на інтереси дитини. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в ході судового розгляду встановлені підстави, що свідчать про існування перешкод для повернення дитини матері, в тому числі, стан здоров`я [PERSON] , неможливість фінансово забезпечити дитину й створити належні умови для життя сина. При цьому, вказані обставини, на думку суду, є суттєвими при вирішенні питання про повернення дитини, оскільки суд виходить з інтересів самої дитини, яка проживає з бабусею та дідусем, навчається за місцем проживання. Повернення дитини до матері за наявності встановлених обставин може порушити справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про повернення дитини після її відібрання без позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed