Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач посилається на те, що згідно з договором дарування від 10.12.1997 року, реєстраційного посвідчення від 18.12.1997 року та довідки від 18.12.1997 року, що видані Ужгородським державним районним підприємством технічної інвентаризації, позивач є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що на теперішній час у її будинку зареєстрований [PERSON] , проте фактично у будинку не проживає вже понад 18 років та у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території участі не бере, плату за комунальні послуги не вносить, а фінансовий тягар лежить на ній, як на власнику будинку, оскільки [PERSON] у будинку зареєстрований. Позивач зауважує, що факт не проживання [PERSON] у житловому будинку вже приблизно 18 років можуть підтвердити свідки: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.01.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому представник позивача - адвокат Ільницький С.М. подав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленнями та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відзив на позов не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником в цілому житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 10.12.1997 року, реєстраційним посвідченням від 18.12.1997 року та довідкою від 18.12.1997 року, виданою Ужгородським державним районним підприємством технічної інвентаризації. У будинку за вказаною адресою значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , [INFO] , який згідно з будинковою книгою зареєстрований, але фактично в даному дворогосподарстві не проживає, що стверджується актом обстеження дворогосподарства по встановленню факту проживання та складу сім`ї, складеним комісією з обстеження дворогосподарств Кам`яницької сільської ради від 23.07.2020 року за № 881/02-17. За твердженням позивача, у будинку відповідач не проживає понад вісімнадцять років. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач не проживає у належному [PERSON] будинку понад один рік і будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, а тому, суд вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, що належить позивачу на праві власності. За таких обставин, беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, суд зазначає, що оскільки за змістом ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене у даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 840,80 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved