Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з листопада місяця 2000 року її дочка [PERSON] проживає в даній квартирі; 29 вересня 2011 року [PERSON] - власник квартири та [PERSON] - покійний чоловік позивачки домовилися про продаж [PERSON] [PERSON] цієї квартири і [PERSON] отримав від [PERSON] половину вартості квартири, а саме: 32000 грн. та 1000 дол. США., про що написав розписку. [PERSON], розуміючи, що спірна квартира належить вже їй, виконала в ній ремонтно-будівельні та оздоблювальні роботи на суму більше 100000 грн. В подальшому позивачка зверталася до [PERSON] з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але відповідач від цього ухиляється. Представник позивачки - [PERSON] - в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги [PERSON] Відповідач в судове зсідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - [PERSON]- в судове засідання не з'явився, але надав суду заперечення, в якому проти задоволення позову категорично заперечує, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 398, він являється законним власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. Представник позивачки не заперечує проти розгляду справи по суті у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В позові необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 398, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Це підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 квітня 2014 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.ст. 150, 155 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання і проживання членів їх сімей та надають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Стосовно позовних вимог позивачки необхідно зазначити наступне: доводи позивачки про те, що 29 вересня 2011 року громадяни [PERSON] та [PERSON] оформили договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] суд ставить під сумнів, оскільки, як вбачається з розписки, складеної [PERSON] 29 вересня 2011 року, він отримав від [PERSON] «гроші в сумі одна тисяча дол. США та 32000 грн.», далі по тексту зазначено, що він отримав «завдаток, половину». Розписка не містить інформації про укладення договору та про те, за що [PERSON] отримав «завдаток, половину». Свідок [PERSON] пояснила суду, що в кінці літа 2011 року її запросили в будинковолодіння [PERSON], де вона була присутня під час передачі [PERSON] незнайомому їй чоловіку 1000 дол. США та 32000 грн., при цьому [PERSON] їй повідомив, що гроші передаються ним за половину вартості квартири, належної незнайомому їй чоловіку, в розписці вона поставила свій підпис. За яку саме квартиру передавались гроші, вона не уточнювала, і ця інформація їй невідома. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в кінці вересня 2011 року він був запрошений в будинковолодіння [PERSON], де був присутній під час передачі [PERSON] незнайомому йому громадянину коштів в розмірі 1000 дол. США та 32000 грн. за половину вартості квартири. Він засвідчив цей факт, поставивши свій підпис в розписці. Квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Посвідчив суду, що [PERSON] проживала в цій квартирі тривалий час, він неодноразово був в гостях у неї. Згідно з ч. 2 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Однак, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. Крім цього, відповідно до п.1 ч.1, абз. 2 ч. 3 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV від 1 липня 2004 року (надалі Закон N 1952-IV) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані. Згідно з ст. 5 Закону N 1952-V у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. За таких обставин суд вважає, що в позові необхідно відмовити повністю. На підставі наведеного, ст.ст. 220, 317, 319, 321 ЦК України,

Outcome: dismissed