Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені по аліментам. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року за її позовом до [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів боржника та на його виконання 06 жовтня 2017 року було видано виконавчий лист № 2/0182/2883/2017. На теперішній час, внаслідок невиконання відповідачем рішення суду, за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 62 520 грн. 39 коп., яку вона й просить стягнути з відповідача в примусовому порядку на свою користь. Крім цього, просить суд стягнути на свою користь неустойку за несплату аліментів в період з 17 серпня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 100% заборгованості по аліментам, сума якої становить 62 520 грн. 39 коп. Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суддя звернулась до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 16 лютого 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.15-16). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, однак, своїм правом на подання відзиву не скористався, будь-які заяви на адресу суду від нього не надходили. Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.17). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суддя, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Як встановлено судом, сторони з 24 листопада 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис № 768, складений 24 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.10). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.4, 6). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.3). Як вбачається з матеріалів справи, в Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0182/2883/2021 року, виданого 06 жовтня 2017 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Відповідно до довідки, виданої Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) заборгованість зі сплати аліментів станом на 31 жовтня 2020 року становить 62 520 грн. 39 коп. (а.с.8). Згідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання по сплаті аліментів на утримання дітей, не надав жодних доказів щодо відсутності доходів, суд погоджується з сумою, пред`явленою [PERSON] до [PERSON] в розмірі 62 520 грн. 39 коп. та вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по аліментам у розмірі 62 520 грн. 39 коп. Що стосується пред`явлених позовних вимог в частині стягнення неустойки за несплату аліментів в розмірі 65 520 грн. 39 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення пені, долучила розрахунок, складений на підставі довідки про заборгованість зі сплати аліментів, у відповідності до якого розмір пені становить 4 837 168, 25 коп. (а.с.2). Згідно ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто, в даному випадку, приписами ч.1 ст.196 СК України встановлено, що максимальний розмір пені обмежується 100 % розміру заборгованості зі сплати аліментів. Відтак, сума пені за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням приписів ч.1 ст.196 СК України обмежується розміром заборгованості зі сплати аліментів та становить 62 520 грн. 39 коп. Враховуючи вищевикладене та інтереси дитини, з огляду на те, що батько виконує свій обов`язок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти сплачує не в повному обсязі, внаслідок чого діти не отримують встановленого матеріального забезпечення з боку відповідача, тому суддя приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки суму в розмірі 62 520 грн. 39 коп., що, в даному випадку, відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, враховуючи вищевикладене позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 908 грн. 00 коп. на користь держави.

Outcome: approved