Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості і пені по аліментах. Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що 07.02.2011 року Черкаським районним судом Черкаської області винесене рішення по справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. В розмірі 1\\3 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на одну дитину, починаючи з 16 грудня 2010 року і до досягнення [PERSON] повноліття. 07.02.2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-320, який виданий 15.02.2011 року. За весь час до подачі даного позову відповідач сплатив аліментів лише 2090 гривень і має заборгованість 31 612,5 грн.. Дана сума заборгованості по аліментів підтверджується довідками державного виконавця від 16.10.2014 року та 01.02.2015 року. Крім заборгованості по аліментам у відповідності ст..196 СК України відповідач повинен їй сплатити неустойку (пеню) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. По її розрахунках розмір пені на квітень 2015 року становить 289 611,2 грн.. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] неодноразово змінювала свої позовні вимоги і відповідно останньої довідки державного виконавця прохала стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість по аліментах станом на 01.02.2016 року 25 258,76 грн. та пеню в розмірі 9 794 грн.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав частково, заборгованість по аліментах в сумі 25 258,76 грн. визнав, а пені за прострочення по сплаті аліментів не визнав та суду пояснив, що згідно повідомлення державного виконавця він повинен примусово сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON] з 13.10.2014 року. Аліменти на дочку [PERSON],[INFO] він мав перестати сплачувати 2012 році по досягненню нею вісімнадцятирічного віку, але аліменти на неї продовжував сплачувати до 2014 року. Вважає, що законні підстави для нарахування та стягнення пені за несплату аліментів відсутні, в зв*язку з тим, що він не має постійного місця роботи і по можливості надає позивачці посильну матеріальну допомогу на утримання дітей. Суд, заслухавши представника позивачки [PERSON] адвоката [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Відповідно рішення Черкаського районного суду від 7 лютого 2011 року [PERSON] зобов*язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на утримання дітей, дочки [PERSON],[INFO] та сина [PERSON],[INFO] , починаючи з 16.12.2010 року до досягнення дочкою [PERSON] повноліття. Згідно довідки старшого державного виконавця від 12.02.2016 року відповідач [PERSON] станом на 01.02.2016 року має заборгованість по аліментам за минулий час, тобто з часу примусового виконання рішення суду по сплаті аліментів на меншу дитину сина [PERSON], [INFO] в розмірі 25 258, грн..76 коп., що у відповідності до вимог ст..194 СК України повинна бути стягнута з відповідача [PERSON]. Відповідно ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов*язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення. Згідно п. 22 постанови Пленуму ВС України від 15.05.2006 року №3 « Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст..196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] сума заборгованості по аліментах визначена виходячи із заробітку (доходу) платника за ч.2 ст.195 СК України , виходячи із середньої заробітної плати працівників в даній місцевості. Однак з довідки виданої державним виконавцем видно, що платник відповідач по даній справі [PERSON] не маючи місця роботи з березня 2014 року по листопад 2015 року щомісячно сплачував аліменти на користь позивачки в розмірі 300 гривень щомісячно, а позивачка не надала суду доказів, що відповідач умисно не бажав сплачувати аліменти, хоч той посилався на відсутність роботи по стану свого здоров*я, тому суд вважає що позов в частині стягнення з відповідача пені по аліментах задоволенню не підлягає.

Outcome: partial