Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в серпні 2016р. в суд з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] такою що втратила право користування квартирою №22 в будинку №16 по вул.Сорохтея в м.Івано-Франківську та виселення її з даної квартири, стягнення судових витрат. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених в ньому. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили. Заслухавши доводи сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 12.03.2016р. [PERSON] на підставі договору дарування квартири набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.11-13). Попередньо, дана квартира належала на праві особистої приватної власності [PERSON], який є батьком позивача (а.с.7-8), на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1994р.. До дня смерті 13.04.2016р. (а.с.9) [PERSON] був зареєстрований у даній квартирі та проживав в ній. [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON], шлюб між якими було розірвано 19.01.2016р. (а.с.44). Як вбачається з будинкової книги, в даній квартирі відповідач була зареєстрована 26.11.1996р. (а.с.14-16). Членом сімї нового власника тобто позивача, відповідач не являється. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач як в позові так і в поясненнях вказала про те, що вона як власник жила має право на користування своїм майном, окрім того, дочка яка проживає в м.Івано-Франківську винаймає житло, не маючи можливості проживати у спірній квартирі яка є власністю матері. Вимогу від 14.05.2016р. до відповідача про звільнення квартири, подану через нотаріуса, та отримана [PERSON] 16.05.2016р., остання залишила без задоволення та відповіді, квартиру відмовляється звільнити (а.с.10). Відповідач не була членом сімї як померлого батька (на час його смерті як колишній член його сімї), так і не є членом сімї позивача. А тому, на підставі переходу прав власності на житло від одного власника до іншого, збереження права користування членів сімї попереднього власника (хоча відповідач уже була колишнім членом сімї попереднього власника), законодавством не передбачено. Після смерті батька, як стверджує позивач та не заперечує і [PERSON], відповідач і надалі продовжує проживати в спірній квартирі, звільняти відмовляється. Натомість, заперечуючи позовні вимоги, відповідач вказала на те, що вона з померлим зареєструвала шлюб ще у 1993 році. Померлий склав у 2008 році заповіт про розпорядження всім належним своїм майном на імя дочки [PERSON], однак зобовязав її надати право довічного проживання [PERSON]. Тому її право на проживання в цій квартирі забезпечене даним заповітом. Дійсно, як слідує з матеріалів справи 01.04.2008р. [PERSON] був склав та посвідчив заповіт про розпорядження всім належним своїм майном (без переліку) на імя дочки [PERSON] із зобовязанням довічного проживання відповідача (а.с.66). Проте, 01.03.2016р. заповіт посвідчений 01.04.2008р. за №1-715 [PERSON] був ним скасований, і все майно, з чого б воно не складалось і де б воно не було, він заповів знову на імя дочки [PERSON] (а.с.88-89). Даний заповіт будь-яких покладених зобовязань [PERSON] на надання нею права довічного проживання для [PERSON] не містив. Та, як вже зазначалось вище, 12.03.2016р. був укладений і договір дарування частини майна, а саме спірної квартири, в якому знову ж таки зобовязань на довічне проживання відповідачу чи інші умови її продовження проживання, дарувальником не вказувалось. Відповідач зазначала, що вона не зважаючи на розірвання шлюбу, мала і надалі сімейні відносини з чоловіком [PERSON], і з березня 2016р. (за місяць до його смерті) вона його доглядала. Натомість, дочка (позивач) тільки деколи приїжджала на вихідні до батька, разом з тим і не заперечила, що померлий перебував часто у дочки в м.Надвірні в т.ч. на лікуванні за короткий час до смерті. На переконання відповідача, позивач як дочка впливала негативно на свого батька щодо укладення договору дарування квартири і зміни заповіту. Іншого житла відповідач немає, що визнається і сторонами. Натомість, на спростування доводів відповідача, позивач зазначила те, що вона була єдиною дочкою у батька, померлий батько не мав останній період сімейних відносин з [PERSON], які значно погіршились до 2016 року, відповідач ініціював розірвання шлюбу саме через погіршення відносин та відмову відповідача від догляду (побутовим) як дружини за чоловіком, хоча про детальні відносини з відповідачем він не дуже хотів розказувати дочці з етичних міркувань. Водночас, батько часто приїжджав до дочки в гості на вихідні дні, завжди був самостійний і ходячий аж до періоду - близько 3-х тижнів перед його смертю 13.04.2016р.. Приблизно у лютому 2016р. батько пожалівся на болі голови, погіршилася його мова, і позивач (яка є лікарем) забрала його на лікування у м.Надвірну в лікарню, де і лікувався приблизно 2 тижні. Квартиру спірну батько отримав як військовослужбовець, після смерті матері в 1991р., батько одружився у 1993 році з відповідачкою. Заповіт змінив і уклав договір дарування на квартиру [PERSON] тому, що сказав дочці, що не бажає, щоб вона мала проблеми по квартирі з [PERSON], з якою батько вже розлучився. Не заперечила, що останні 3-тижні перед смертю батька відповідач за ним доглядала, але й позивач приїжджала коли могла (це коли він був вже вдома на спірній квартирі, тобто в період після лікування в лютому-березні). Батька похоронила самостійно. Після розмови з [PERSON] про звільнення квартири, що належить позивачу з метою необхідності використання для сімї позивача, остання перестала брати взагалі слухавку, на контакт не йде і квартиру звільнити відмовляється. Доводи сторони відповідача про будь-який порушений психічний стан [PERSON], позивач вважає абсурдними з метою використання такої інформації у власних інтересах (хоча предметом оскарження ні договір дарування квартири, ні новий заповіт не є), що спростовується і довідкою поліклініки від 01.03.2016р. про його дієздатність та відсутність перебування на обліку щодо психічних розладів (а.с.77). Свідки [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON] (дочка відповідача) пояснили факт захворювання [PERSON] на інсульт у кінці березня 2016р. (приблизно за 3 тижні до смерті), після чого відповідач його доглядала (обмеження у русі, неадекватний). Їм відомо про обіцянку чоловіка [PERSON] [PERSON] про довічне проживання в спірній квартирі, та те, що подружжя в органах РАЦСу розірвали шлюб на наполягання [PERSON] та під впливом на думку свідка дочки. Також, свідки пояснили, що померлий за життя часто їздив до дочки в м.Надвірну, та те, що він там лікувався незадовго до смерті. Оцінюючи покази свідків, суду не було спростовано факту ні розірвання шлюбу, ні хороших відносин батька з дочкою, та як наслідок заповіт дочці майна. Разом з тим, суд критично оцінює покази свідків щодо неадекватності померлого та інсульту, свідки не володіють медичними знаннями, а захворювання психіки спростоване доказами справи. При цьому свідок [PERSON] навіть не знала про факт розлучення подружжя, і доводила суду те, що квартира належить відповідачу [PERSON], а не позивачу [PERSON]Д За вимогами ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. А за ст.155 цього ж кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Також, за ст.321, 322 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, набувши право власності у встановленому законом порядку, позивач має повне право на проживання в даній квартирі, користування та розпорядження нею, в т.ч. здачі в оренду чи найм, та не може бути позбавлений права користування одноосібно відповідачем (без обгрунтованого рішення суду) на таке позбавлення прав. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Зі ч.2 ст.64 ЖК випливає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. А, за ст.156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Таку правову позицію висловив Верховний суд України під час розгляду справи № 6-158цс14 та справи №6-709цс16. Так у даній справі що розглядалася ВСУ, було вказано що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обовязки членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Статтею 13 ч.4, 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як зазначено вище, відповідач була зареєстрована самим власником житла у спірній квартирі і сторона відповідача доводила те, що реєстрація відбувалася як члена сімї - дружини. Разом з тим, з січня 2016 року вона стала колишнім членом власника житла, розірвавши шлюб із ним. Отже, зважаючи на висновок ВСУ який розглядав справу щодо неоднакового застосування судами матеріального права, суд вирішуючи даний спір прийшов до переконання, що виникнення навіть у члена сімї власника квартири права на користування, таке право є похідним від наявності у власника права власності, а відтак припинення права власності саме тієї особи на квартиру, в т.ч. у звязку зі смертю як по даному спорі, припиняє право такого члена його сімї на користування квартирою (що також зазначено і в ухвалі ВСУ від 04.10.2006р., ухвалі від 13.07.2011р. та ухвалі ВССУ від 04.07.2012р.). А тому можна прийти до висновку, що право на користування жилим приміщенням [PERSON]М, могло бути наявним до смерті власника квартири. Проте, право користування квартирою як члена сімї попереднього власника, відповідач втратила вже в березні 2016 року, ще за життя [PERSON], згідно договору дарування квартири, проте продовжувала проживати в квартирі без жодних договірних відносин з уже новим власником. Членом сімї новому власнику - вона, як зазначено вище, не являється. Спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду обирає саме позивач, і суд не вправі виходити за межі позовних вимог. Оскільки вимогою позову з метою захисту прав власності на нерухоме майно ставилось питання визнання особи такою, що втратила право користування житлом, то суд встановивши при дослідженні обставин справи, що відповідач втратила набуте нею право користування спірною квартирою як з відчуженням квартири так і в звязку зі смертю попереднього власника, то дана вимога (за наявності потреби нового власника володіти та користуватись своєю власністю, що підтверджено суду та не спростовано стороною відповідача), є обгрунтованою . Як слідує з норм ч.1 ст.383 ЦК України, саме на дану ст.383 та 391 ЦК покликалась позивач, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. А за ст.391 цього ж кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким способом усунення перешкод у користуванні майном позивач, окрім визнання особи такою що втратила право користування, як наслідок просить виселити відповідача з даної квартири. Судом встановлено, що відповідач дійсно відмовляється звільняти позивачу квартиру та обмежує цим самим право власності позивача на неї. Жодних пропозицій відповідач на продовження проживання в такій квартирі на інших умовах (оренда, найм тощо) позивачу не направляла, що підтверджено і в судових засіданнях, а доводи що саме позивач має подавати їй можливі пропозиції залишення в квартирі, є помилковими. Водночас, як встановлено судом спір щодо квартири виник саме з вини відповідача, яка перестала впускати власника (позивача) в квартиру і йти на розмову з нею щодо цього. При цьому, відсутність у відповідача у безпосередній власності житла (хоча сама відповідач вказала на продаж нею у 1993р. власного житла на Пасічній, з частки якої вона придбала квартиру для сина, за іншу частку купила автомобіль, а на вул.Набережній на даний час є квартира у дочки) не може бути підставою відмови у позові власнику спірної квартири. Доводи представника відповідача про те, що факт припинення сімейних відносин не є підставою припинення права на користування житлом за вимогами ст.156,157 ЖК суд в даному спорі врахував та також застосовував при ухваленні даного рішення, але тільки в частині попередніх відносин між [PERSON] (до його смерті) та відповідачем [PERSON]. Разом з тим, при набутті прав власності новим власником, ці норми не можуть бути застосовані, так як регулюють відносини саме власника з членами своєї сімї чи колишніми членами своєї сімї, сторонами якої позивач та відповідач не являються. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного, ст. 150, 155 ЖК УРСР, ст. 321, 322, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved