Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON] та встановлення факту родинних відносин, мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] в [ADDRESS], померла [PERSON] , причиною смерті є набряк легенів, стенозируючий кардіосклероз. З [INFO] померла хворіла на тяжкі захворювання, в 2005 році їй було встановлено другу групу інвалідності безстроково, вона потребувала постійного стороннього догляду. В 2015 році [PERSON] забрала до себе її старша дочка до свого місця проживання в с. Кар`єрне Сакського району в Криму для догляду, де мати заявниці померла. Проте факт смерті підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. З цих підстав [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. В свідоцтві про народження заявниці прізвище матері вказано « [PERSON] ». В 1985 році померла уклала шлюб та її прізвище змінено на « [PERSON] », однак свідоцтво про шлюб не збереглося, відповідь з компетентних органів Вірменії про реєстрацію шлюбу не надійшло. В трудовій книжці померлої прізвище « [PERSON] » закреслено та вказано « [PERSON] », зазначено, що прізвище змінено на підставі свідоцтва про шлюб П [NUMBER] від 15 березня 1985 року. Також заявниця зазначила, що встановлення факту смерті [PERSON] та факту родинних відносин їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України та оформлення спадкових прав. Заявниця просила суд встановити факт смерті [PERSON] , яка настала [INFO] в [ADDRESS], та встановити факт того, що померла є матір`ю заявниці. Заявниця в судове засідання не з`явилась. Представник заявниці в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області - в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника заявниці, свідків, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Згідно з п. 10 цієї Постанови суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. [INFO] [PERSON] померла в [ADDRESS], що підтверджується довідкою про смерть № [NUMBER] від 19 березня 2019 року, виданою Сакським районним відділом реєстрації актів цивільного стану та протоколом встановлення смерті особи від 15 березня 2019 року. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 05 жовтня 1978 року, матір`ю заявниці вказана « [PERSON] ». Згідно із інформацією Бердянського міськрайонного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 14 серпня 2019 року № 27/17.21-06-183 в архіві відділу в наявності актовий запис про шлюб № 576 від 02 жовтня 1996 року відносно громадян [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з трудової книжки від 01 [INFO] року прізвище померлої « [PERSON] » закреслено та зазначено « [PERSON] », в.о. начальника відділу кадрів вказано, що прізвище змінено на підставі свідоцтва про шлюб П [NUMBER] від 15 березня 1985 року. З листа Бердянського міськрайонного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 12 липня 2019 року № 777/17.21-06-170 вбачається, що оскільки шлюб [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано в м. Мецамор Армавірського району Вірменії, до компетентних органів Вірменії була направлена анкета по витребуванню документа про державну реєстрацію актів цивільного стану. Факт родинних відносин між заявницею та [PERSON] підтверджений також поясненнями свідків. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що із заявницею він перебуває в зареєстрованому шлюбі з жовтня 2005 року, з цього ж часу знав матір заявниці. [PERSON] постійно проживала в м. Бердянську, з 2004 року вона захворіла та за нею постійно доглядали свідок із дружиною - заявницею по справі. В 2015 році у померлої стався інсульт, після якого вона не піднімалась з ліжка. Заявниця була на заробітках за кордоном, за [PERSON] никому було доглядати, тому її забрала доглядати сестра дружини в Крим, де [PERSON] померла [INFO] . Батько заявниці помер в молодому віці, батьки не укладали шлюб, тому у низ різні прізвища, у заявниці було прізвище батька. Підтвердженням того, що померла була матір`ю заявниці є запис в трудовій книжці про підставу зміни прізвища. Свідок [PERSON] пояснив, в квітні 2005 року він познайомився з подружжям [PERSON] , приходив до них в гості, мати заявниці була паралізована, потім їй стало краще, вона могла сама пересуватись. Згодом мати заявниці перестала вставати з ліжка, подружжя [PERSON] за нею доглядали доки заявниця не поїхала в інше місто. Заявниця звернулась до Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, де їй було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] , оскільки заявницею пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи, що надане заявником свідоцтво про смерть [PERSON] не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті останньої, отримати свідоцтво про смерть матері на бланку українського зразка у м. Донецьку, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у зв`язку з проведенням операції об`єднаних сил, очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Заявниця не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї матері, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати свої спадкові права. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення вимог заявниці про встановлення факту родинних відносин між нею та її матір`ю [PERSON] та встановлення факту смерті останьої. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved