Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору дарування ВАО № 239331 від 25.09.2003 (3/4 частини квартири), посвідченого 25.09.2003 державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-911 та договору дарування частки квартири НОН № 297418 від 19.06.2020 (1/4 частини квартири), посвідченого 19.06.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, реєстровий № 2140, позивачеві належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрована у вказаній квартирі та фактично в ній проживає. Крім позивача, в квартирі значиться зареєстрованим, але фактично більше трьох років не проживає її син - [PERSON] . Останній на теперішній час проживає окремо, на території Російської Федерації. Спірним житлом син не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Оскільки рівень доходів позивача не дозволяє їй утримувати квартиру з урахуванням реєстрації відповідача, який тривалий час в будинку не проживає, вона звернулася до суду з відповідним позовом. Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 405 ЦК України позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження; розгляд справи вирішено проводити з повідомленням сторін. Позивач, повідомлена про судовий розгляд у встановленому порядку, у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляду справи за її відсутності, у якій зазначила, що відповідач не проживає за спірною адресою з 2006 року, просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі (а.с. 58). Відповідач, також повідомлений про судовий розгляд у встановленому порядку, у судове засідання не з`явився, надіслав суду поштовим зв`язком заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, у якій зазначив, що є громадянином Російської Федерації, на теперішній час зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Підтвердив, що не проживає за спірною адресою більше трьох років. Просив проводити розгляд справи за його відсутності у зв`язку з неможливістю прибуття через карантинні обмеження (а.с. 49-51). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з копією договору дарування ВАО № 239331 від 25.09.2005, посвідченого 25.09.2003 державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-911, позивач є власником 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 18.11.2004 (а.с. 12-13). Крім того, відповідно до копії договору дарування частки квартири НОН № 297418 від 19.06.2020, посвідченого 19.06.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, реєстровий № 2140, позивач є власником 1/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Зі змісту вказаного договору випливає, що [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність у дарунок належну йому на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частку квартири за вказаною вище адресою. Також під час розгляду справи встановлено, що позивач зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). Відповідач, хоча і є зареєстрованим у спірному житлі, але більше трьох років у квартирі не проживає. Згідно з копією паспорта [NUMBER] , виданого 16.07.2019 УМВС Росії по Ханти-Мансійському автономному округу - Югре (860-002) відповідач є громадянином Російської Федерації та зареєстрований і на теперішній час відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50-51). Враховуючи наведене, під час розгляду справи встановлено та підтверджується наданими сторонами доказами, що на теперішній час відповідач змінив місце свого фактичного проживання, забезпечений іншим житлом, належною йому на праві власності часткою спірної квартири розпорядився на користь позивача, шляхом оформлення договору дарування, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Отже, [PERSON] втратив інтерес до спірного житла, протягом тривалого часу у спірній квартирі не проживає, не заявляє про свої права на неї. Поважності причин відсутності відповідача у спірному житлі понад один рік під час судового розгляду не встановлено. Будь-якої домовленістю між сторонами щодо особливостей користування житлом немає. Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача - як власника майна, яка вимушена сплачувати за утримання житла у більшому розмірі, фактично з урахуванням особи, яка не проживає у квартирі. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 420,40 грн., сплачений нею під час звернення з позовом до суду, інші 50 % судового збору в розмірі 420,40 грн. повертаються позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved