Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] «Мостнафта», який в подальшому уточнила і просить визнати незаконними дії відповідача щодо припинення постачання електричної енергії до квартири на вул. Караджича, 29А/37 у м. Львові, визнати незаконними акти 01-03 від 06.02.2014 року та 01-17 від 24.03.2014 року про порушення Правил користування електричною енергією для населення, а також стягнути 20000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 2011 року є власником вказаної квартири і нежитлових приміщень (підвалу) у будинку, які придбала у [PERSON] «Мостнафта». Відповідач є балансоутримувачем будинку, здійснює облік, нарахування та стягнення оплати за спожиту електроенергію мешканцям будинку. Власниками індивідуальних квартир окремих договорів із ПАТ «Львівобленерго» не було укладено, останнє постачало електроенергію тільки [PERSON] «Мостнафта» для потреб усього будинку. Оплата проводилась за виставленими відповідачем рахунками. На підставі актів від 06.02.2014 року і 24.03.2014 року їй було припинено постачання електроенергії за ніби-то самовільне підключення і позаоблікове використання нею електроенергії. Зазначає, що такі дії відповідача є незаконними, оскільки право відключення споживачів від елекропостачання належить виключно енергопостачальникам, яким [PERSON] «Мостнафта» не являється. Відповідач діяв всупереч вимог ПКЕЕН, оскаржувані акти складені особами, які не уповноважені їх складати, форма актів не відповідає встановленій ПКЕЕН, крім цього відсутнє рішення суду про припинення постачання електричної енергії. Вважає, що такими незаконними діями відповідача їй також причинено моральну шкоду, яку оцінює у 20000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що [PERSON] уклала договір про користування електроенергією із ПАТ «Львівобленерго» лише в жовтні 2014 року. Вона неодноразово зверталася до органів захисту прав споживачів, Антомонопольного комітету України щодо дій відповідача, який затягував проведення розподілу загальнобудинкового обліку електроенергії в житловому будинку № 29а на вул.Караджича у м.Львові, що мало наслідком надання послуг з постачання електричної енергії мешканцям будинку без відповідних договорів, які передбачені ПКЕЕН, і складання незаконних актів про порушення ПКЕЕН. Просить позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність, надав письмові і усні пояснення, згідно яких електромережа в будинку на вуд.Караджича, 29а у м.Львові належала [PERSON] «Мостнафта», як само і електроенергія в цій мережі, яку товариство купувало у ПАТ «Львівобленерго», як енергопостачальника. Позивач не надала суду будь-яких доказів в обґрунтування того, що в неї виникало право на користування такими електромережами та відповідно електричною енергією. Позивачем не заперечується та обставина, що [PERSON] «Мостнафта» не є енергопостачальником, бо не купує оптом електроенергію для перепродажу, його не внесено до реєстру енергопостачальних організацій. Відповідач є споживачем електроенергії, про що свідчить договір [PERSON] «Мостнафта» з ПАТ «Львівобленерго», де [PERSON] «Мостнафта» визначено як споживач. Натомість позивач у відносинах із [PERSON] «Мостнафта» не була споживачем електричної енергії і не наділена відповідними правами, в тому числі згідно ПКЕЕН. Вважає, що вимога про визнання актів 01-03 від 06.02.2014 року та 01-17 від 24.03.2014 року незаконними є безпідставною, бо вони не встановлюють будь-яких прав та обовязків сторін заявленого позову, вони не є правочинами, а є внутрішнім документом юридичної особи, складеним у довільній формі на бланку взятому з Інтернет, для зручності. Це є внутрішньою справою підприємства які факти і як фіксувати і яким актом. Законодавством не встановлено заборон щодо складання актів, які фіксують певні події. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вважає, що [PERSON] «Мостнафта» не вчинило відносно позивача жодних неправомірних дій при відключенні електроенергії, крім того позивач не обгрунтувала заявлений розмір шкоди і не представила доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди відповідачем. Відтак, вважає вимоги позивача безпідставними і просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2009 році [PERSON] «Мостнафта» здало в експлуатацію житловий будинок на вул.Караджича, 29А у м.Львові. Позивач 09.06.2011 року у вказаному будинку придбала квартиру №37 та нежитлові приміщення, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 09.06.2011 р. та копією договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень (а.с. 162, 163). [PERSON] «Добрий двір» прийняло на баланс та обслуговування від [PERSON] «Мостнафта» вищезазначений будинок. В період з 11.10.2007 року до 14.10.2014 року [PERSON] «Мостнафта» була власником та балансоутримувачем електричних мереж, а [PERSON] «Добрий двір» - балансоутримувачем технічних приміщень, сходових кліток та благоустрою прибудинкової території будинку по вул. Караджича, 29А. Також встановлено, що 06.02.2014 року комісією в складі директора [PERSON] «Добрий двір» [PERSON] і технічного директора [PERSON] «[PERSON] Пак» [PERSON] було складено акт 01-03 (а.с. 5) про порушення Правил користування електричною енергією для населення, яким встановлено, що [PERSON] споживала електроенергію безобліково шляхом несанкціонованого підєднання, а актом 01-17 від 24.03.2014 року комісії у складі енергетика [PERSON] «Мостнафта» [PERSON], бухгалтера [PERSON] «Добрий двір» [PERSON], юриста ТзОВ «Мостнафта» [PERSON] (а.с. 76) встановлено, що споживач [PERSON] .С. зірвала пломби і несанкціоновано підєднала електропостачання в [ADDRESS], для усунення порушень відєднано електропостачання, встановлено пломбу. 25.12.2014 року [PERSON] «Мостнафта» звернулося в суд із позовом до [PERSON] про зобовязання компенсувати вартість спожитої електроенергії в розмірі 19307,32 грн.(а.с 165-166). Позивач у даній справі просить визнати незаконними дії відповідача щодо відключення її квартири і нежитлових приміщень від електромережі та припинення енергопостачання, а також акти 01-03 від 06.02.2014 року і 01-17 від 24.03.2014 року про порушення Правил користування електричною енергією для населення, посилаючись на порушення своїх прав. Правовідносини між енергопостачальниками та громадянами (споживачами електричної енергії) регулюються Правилами користування електричною енергією для населення (ПКЕЕН), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 р. № 1357. Згідно п.2 ПКЕЕН енергопостачальник - учасник оптового ринку електричної енергії України, що купує електричну енергію на цьому ринку з метою продажу її споживачам (п.1 Правил) . Споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Стаття 1 Закону України «Про електроенергетику» дає визначення термінів, а саме: споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю; енергопостачальники - учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та неоспорюється сторонами, що [PERSON] «Мостнафта» не є енергопостачальником, а на час виникнення спірних правовідносин було споживачем електроенергії, про що свідчить договір № 69547 від 11.10.2007 року укладений між [PERSON] «Мостнафта» та ПАТ «Львівобленерго», де [PERSON] «Мостнафта» визначено як споживач (а.с.112). Також встановлено, що між ПАТ «Львівобленерго» та власниками квартир будинку № 29А на вул.Караджича у м.Львові станом на лютий-березень 2014 року договори про користування електричною енергією не були укладені. Постачання електричної енергії цього будинку здійснювалось на підставі вказаного договору про постачання електричної енергії між ПАТ «Львівобленерго» і [PERSON] «Мостнафта», а передача та розподіл електричної енергії електромережею будинку здійснювалося [PERSON] «Мостнафта» самостійно. Облік електричної енергії, що постачалася для потреб житлового будинку здійснювався двома приладами обліку, один з яких обліковував електричну енергію, що споживалася мешканцями будинку, а другий обліковував електричну енергію, що споживається для потреб освітлення місць загального користування та роботи ліфтів. ПАТ «Львівобленерго» на той час не приймало в експлуатацію електричні мережі будинку і не здійснювало опломбування квартирних засобів обліку електричної енергії. За використану електричну енергію, відповідно до показників усіх засобів обліку використання електричної енергії, включаючи ті, які належали мешканцям квартир по вул.Караджича, 29а, сплачувала [PERSON] «Мостнафта» своїми коштами, загальною сумою відповідно до виставлених рахунків ПАТ «Львівобленерго» на рахунок останнього, а повернення коштів відбувалося з компенсації мешканців за посередництвом [PERSON] «Добрий двір» на рахунок [PERSON] «Мостнафта». Тобто електрична енергія, якою користувались мешканці, була власністю [PERSON] «Мостнафта», яка мала свою вартість у розмірах виставлених тарифів ПАТ «Львівобленерго». Відтак, відносини між [PERSON] «Мостнафта» і ПАТ «Львівобленерго» регулювались Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ), затвердженими постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року. Електричні мережі на момент відключення квартири №37 на вул. Караджича, 29А у м.Львові і належних позивачу нежитлових приміщень належали відповідачу [PERSON] «Мостнафта», однак позивачем не надано суду будь-яких доказів, що вона є споживачем по відношенню до відповідача, не надано договору або іншого правочину, який породжує права споживача у позивача по відношенню до відповідача. При цьому позивач не надала доказів виникнення в неї відповідних прав споживача електричної енергії, які б виникали на підставі закону чи іншого нормативного акту. Згідно положень ст.11\~ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не укладалося договорів про постачання електроенергії або про користування електричними мережами, то і правовідносин споживача і енергопостачальника мід сторонами не виникало, відтак позивач хибно посилається на ПКЕЕН у спірних відносинах, заявляючи про свої права як споживача, бо вона не є споживачем в розумінні ПКЕЕН по відношенню до [PERSON] «Мостнафта». Отже, за встановлених обставин справи, правових підстав для визнання дій відповідача щодо відключення від своєї електромережі квартири і нежитлових приміщень позивача суд не вбачає. Рішенням адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 26.12.2014 року визнано порушення [PERSON] «Мостнафта» законодавства про захист економічної конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку послуг із забезпечення електричною енергією споживачів будинку № 29а на вул.Караджича у м.Львові у вигляді затягування проведення розділу загальнобудинкового обліку електроенергії, що може призвести до ущемлення інтересів споживачів (а.с. 137-143). Проте дане рішення не може бути підтвердженням заявлених [PERSON] позовних вимог про незаконність відключення електроенергії з огляду на наведені вище мотиви. Також, позивач не надала переконливих та належних доказів про те, що вона намагалася укласти угоду з енергопостачальною організацією, а саме з ВАТ (в подальшому ПАТ) «Львівобленерго» і доказів того, що їй відмовили через якісь дії відповідача. Згідно з п.3 ПКЕЕН енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією. Що стосується вимоги позивача про визнання незаконними актів 01-03 від 06.02.2014 року та 01-17 від 24.03.2014 року, то суд вважає її також безпідставною, оскільки така вимога не відповідає способам захисту цивільного права згідно ст.16 ЦК України, адже акти фіксують певні події чи факти, а не встановлюють прав та обовязків для сторін, вони не є правочинами, в даному випадку їх слід розглядати як внутрішні документи юридичної особи. Крім того, як встановлено судом [PERSON] «Добрий двір», [PERSON] «[PERSON] Пак» та [PERSON] «Мостнафта» не являються енергопостачальниками і не мають права на здійснення підприємницької діяльності з постачання та передачі електричної енергії, а отже оскаржувані акти про порушення правил користування електричною енергією для населення не являються фактично Актами про порушення ПКЕЕН, які обумовлені п.53 ПКЕЕН. Суд вважає за необхідне зауважити, що право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Статтею 1167 ЦК України передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відповідно до розяснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 статті 60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зважаючи на те, що судом не встановлено порушення прав, вчинення незаконних дій відповідача по відношенню до позивача з приводу відключення постачання електричної енергії, а позивачем, всупереч вказаних вимог ЦПК України, не подано суду належних доказів, які б свідчили про заподіяння їй моральної шкоди, взагалі не обгрунтовано заявлений розмір відшкодування, тому вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставною і не може бути задоволена. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed