Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, про визнання (неукладеним) недійсним договору про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 року та визнання недійсним договору іпотеки від 16.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі № 3004, уточнивши який просить визнати (неукладеним) недійсним договір про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 та визнати недійсним договору іпотеки від 16.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі № 3004. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2007 року між нею, [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був підписаний договір про надання споживчого кредиту № 112343170000. Зазначений договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем для будь-яких клієнтів-фізичних. Відповідно до п. 1.1. договору про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 року «Банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 50 000,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. 1.2.1. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2028 року. Пунктом 1.5. договору про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 року не повністю визначена істотна умова кредитного договору, передбачена ст.1054 та ст.1066, ч.3 ст.1068 ЦК України не вказано з якого позичкового рахунку (балансовий номер 2233) на поточний рахунок (балансовий рахунок 2620): «Кредит надається шляхом: - зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 26207149601300 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.» Позивачка вважає, що порядок та умови надання кредиту в сумі 50\~000 доларів США шляхом зарахування коштів з позичкового рахунку на банківський (поточний) рахунок позичальника № 26207149601300 не встановлений договором про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року. Крім того, позивачка в своєму позові зазначила, що статтею 192 «Гроші (грошові кошти)» встановлено, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідач станом на 16 жовтня 2007 року не був уповноваженим банком на здійснення операцій з іноземною валютою щодо надання фінансових кредитів відповідно до п.6 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Також, всупереч вимогам п.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.80, 91, 92 ЦК України, ст.11 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» їй, [PERSON] при підписанні договору про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у договорі про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту. Згідно зі статтями 5, 11, 13 Декрету КМУ від 19.02.93 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», та Положенням про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операції, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.08.2011 року №281, зареєстрованого в МЮ України 06.09.2011 року за № 1054/19792, лише 5 жовтня 2011 року була надана генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій №75 ПАТ «УкрСиббанк», що є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк». Крім того, позивачка в своєму позові вказує, що в договорі про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року не зазначено про відкриття позичкового рахунку, який повинен був відкритий з метою перерахування з нього суми кредиту на банківський (поточний) рахунок позичальника (відсутня істотна умова кредитного договору про порядок та умови надання кредиту перехід грошових коштів із володіння банку у користування позичальника). Позичковий рахунок на її, [PERSON] імя не був відкритий в ПАТ «УкрСиббанк» та до цього часу письмово не узгоджений в договорі про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року, що в подальшому унеможливлює надання кредиту готівкою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку. До цього часу безготівкова іноземна валюта не перерахована з позичкового рахунку (він відсутній) на банківський (поточний) рахунок позивачки. Таким чином, відповідач зобовязався надати кредит в сумі 50\~000 доларів США в період з 16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2028 року з позичкового рахунку, який до цього часу письмово не узгоджений в договорі про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року. Відповідач з 16 жовтня 2007 року по теперішній час не надав кредит в сумі 50000 доларів США шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок, у звязку з тим, що позичковий до цього часу письмово не узгоджений в кредитному договорі. Отже, банк і позичальник не уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається ч.1 ст.1055 ЦК України, в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту. Договір про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року є безгрошовим зобовязанням (ч.1 ст.1051 ЦК України), що є підставою визнання недійсним договору іпотеки від 16.10.2007 року (ч.2 ст.548 ЦК України). Позивачка вказую, що не отримувала з 16 жовтня 2007 року з операційної каси банку 50\~000 доларів США відповідно до ч.3 ст.1068 ЦК України, п.4 гл.3 розділ ІІІ «Інструкції про касові операції в банках України» в редакції станом на 02.03.2007 року (затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 №337 та п.2.3. Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затверджена постановою Правління НБУ від 20.10.04 №495. Дані постанови правління НБУ є нормативно-правовими актами НБУ. Банком не виконано грошове зобовязання за кредитним договором, що є підставою для визнання вказаного кредитного договору недійсним на підставі ч.1 ст.1051 ЦК України, а також похідного від нього договору іпотеки. Посилаючись на викладене позивачка звернулась з наведеним позовом до суду. Позивачка та її представник в судові засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать розписки про отримання позивачкою судових повісток, про причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у повному обсязі в задоволені позовних вимог за позовом [PERSON] до АТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, про визнання (неукладеним) недійсним договору про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 року. В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що позовна заява [PERSON] необґрунтована та безпідставна. Згідно ч.2 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Небажання позивача виконувати взяті на себе зобовязання не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Так, згідно п.1.5 договору про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року, кредит надається шляхом: зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 26207149601300 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Зокрема, підтвердженням того, що позичальнику були перераховані грошові кошти на поточний рахунок є заява на видачу готівки №55 від 16.10.2007 року. Щодо обставин на які посилається позивачка, зокрема на ЗУ «Про захист прав споживачів», все це не свідчить про недійсність договору, оскільки ці умови не є істотними для кредитного договору. Також представник відповідача звертає увагу, що згідно п.10.13 договору про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16 жовтня 2007 року, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». Виходячи із викладеного в своїх запереченнях, представник відповідача вважає, що жодна з перелічених позивачкою обставин, не може бути підставою для визнання недійсним (неукладеним) договору споживчого кредиту. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, про визнання (неукладеним) недійсним договору про надання споживчого кредитного №112343170000 від 16 жовтня 2007 року та визнання недійсним договору іпотеки від 16.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі № 3004 слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 16 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11234317000, за яким банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 50\~000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 252\~500,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2028 року. За використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,4% річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.10.2. даного договору. Кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника), а саме на придбання двокімнатної квартири, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії, б. 20, кв. 85. 16 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі № 3004, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно двохкімнатну квартиру, загальною площею 48,0 кв.м., жилою площею 30,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця 25-ї Чапаївської дивізії[ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві власності. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань іпотекодавця за договорами про надання споживчого кредиту № 11234317000, та № 11235138000 від 16 жовтня 2007 року. На час укладення кредитного договору, Договору Іпотеки Позичальник/Іпотекодавець [PERSON] була ознайомлена з змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується підписом Позичальника/Іпотекодавця в кредитному договорі, Договорі Іпотеки. З заяви на видачу готівки 55 від 16 жовтня 2007 року вбачається, що Банк отримувача: АКЦ. КОМ. ІННОВ.БАНК «УКРСИББАНК»; Отримувач: [PERSON]; Загальна сума (цифрами): 50000.00, Екв. у гривнях 252500,00; Загальна сума (словами): пятдесят тисяч доларів США 00 цнт.; Сума в грн. (словами): двісті пятдесят дві тисячі пятсот грн. 00 коп.; Зміст операції: видача з поточного рахунку фіз. особи № 26207149601300 [PERSON]. Надаючи правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Главою 71 Цивільного кодексу України та договірними умовами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В своєму позові позивачка визнавала факт укладання безпосередньо нею спірного кредитного договору від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року з відповідачем та отримання коштів за умовами договору. Факт укладення Кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд приходить виходячи, з того, що до матеріалів справи надано копії: договору кредиту, договору іпотеки, договорів добровільного страхування майна, а також тим, що у самій позовній заяві позивачка визнає факт укладення кредитного договору та договору іпотеки. Також позивачка надала до матеріалів справи ксерокопії квитанції про часткову оплату кредитних коштів. Суд враховує, що позичальник добровільно 16.10.2007 року уклала на встановлених сторонами умовах договір про надання споживчого кредиту №112343170000 та 16.10.2007 року договір іпотеки мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку [PERSON] здійснено не було.\~ Таким чином, судом встановлено, що сторони вчинили дії, які з однієї сторони, засвідчують їх бажання укласти відповідний Кредитний договір, а з іншої спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх часткового виконання. Також у позовній заяві вказано, що причиною звернення до суду є те, що на думку сторони позивача видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України. Дійсно, як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Конституційним Судом України не надавалось. В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Разом з тим, згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.\~ Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті. Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної. Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. В силу ст.5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до ст.5 ч.4 п.п. «в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно ст.44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій. Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, ст.5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті. З наданих суду доказів, вбачається, що Національним банком України було видано Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» Банківську ліцензію №75 від 24.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невідємною частиною ліцензії є Дозвіл №75-2 від 09.11.2002 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» з валютними цінностями. Суд враховує, що за станом на момент розгляду даної справи, як і на момент укладення Кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті. Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства України, зокрема положень й вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, при укладенні та виконанні Кредитного договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Безумовно, згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Як вказує ст. 202 ч.ч.1, 2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті\~ 203\~ цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивачки на те, що всі ризики щодо знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти несе відповідач, що на її думку є введенням в оману, судом також не прийняті, оскільки зазначені умови визначені договором, прочитані позивачкою [PERSON] та вона на них погодилась підписавши договір та отримавши кошти, що не суперечить\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг, що зазначено і в п.16 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року. Таким чином, позивачка не довела суду жодної істотної обставини яка б вказувала на введення її в оману під час укладання договору кредиту, не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману. Суд не приймає до уваги те, що [PERSON] не знає діючого законодавства, оскільки вона могла скористатися своїм правом та отримати юридичну допомогу при оформленні кредитного договору. Отже, вимога про визнання кредитного договору недійсним є безпідставною, тому повинна бути залишеною без задоволення. Виходячи із того, що вимога позивачки про визнання недійсним договору іпотеки є похідною від визнання договору кредиту недійсним, що задоволенню не підлягає, то і вимога про визнання недійсним договору іпотеки також задоволенню не підлягає, оскільки основне зобов'язання недійсним не визнано. В звязку з вище наведеним, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки договір про надання споживчого кредиту №112343170000 від 16.10.2007 року та договір іпотеки від 16.10.2007 року, були укладені з дотриманням чинного законодавства, є чинними та такими які підлягають виконанню. Представник відповідача в своїх письмових запереченнях зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності при поданні позовної заяви. За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: dismissed