Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на наступне. 12.03.2011 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя подружжя не склалось, внаслідок чого рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами, їх спільний неповнолітній син проживає разом із матір'ю - позивачем по справі. Позивач самостійно утримує та виховує свою дитину. Неповнолітній [PERSON] ні в чому не має потреби, добре харчується, отримує необхідне медичне обслуговування та веде активний спосіб життя тощо. З моменту розірвання шлюбу між сторонами, а саме з серпня 2011 року, відповідач жодного разу не виявив бажання побачити свого сина. Матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, з дитиною не спілкується взагалі, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, самоухиляється від виконання обов'язків по її утриманню та вихованню, не цікавиться її здоров'ям, хоча з боку матері - позивача по справі жодних перешкод цьому не здійснюється. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2012 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], в розмірі ? зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач вказане рішення суду не виконує, аліменти на утримання дитини не сплачує. Таким чином, відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, її утримання тощо, а тому позивач вимушена була звернутись до суду з вищевказаним позовом. В судове засідання представник позивача не зявилась. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої підтримала пред'явлені позовні вимоги за викладених в позовній заяві обставин та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи (а.с. 30). 23.12.2016 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої з позовними вимогами повністю згоден, проти позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON], [INFO], не заперечує (а.с. 31). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської в м. Києві РДА в судове засідання не з'явилась. До суду надійшла заява представника третьої особи про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якого підтримала висновок Деснянської в м. Києві РДА про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON], [INFO], просила позов задовольнити. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності нез'явившихся осіб. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], 12.03.2011 року сторони зареєстрували шлюб, про що у Відділі РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві складено актовий запис №256 (а.с. 8). Судом встановлено, що [INFO] в м. Києві народився [PERSON], актовий запис № 2105 від 02.08.2011 року, місце реєстрації - Відділ РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві. Батьком дитини зазначений - [PERSON] (а.с. 10). Згідно копії заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с. 9). Відповідно до копії заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2012 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], в розмірі ? зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 11). З копії акта від 11.08.2016 року, підписаного сусідами, які мешкають в будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], головою ОСББ «Харчовик» Тапчак І.С. та завіреного печаткою ОСББ «Харчовик», вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], тимчасово проживає разом з матір'ю [PERSON] - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] з 30.07.2011 року по теперішній час (а.с. 13). Згідно з висновком Деснянської районної в м. Києві РДА №102/03/31-521 від 23.01.2017 року, визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини проголошує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно приписів ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи зі змісту принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту та навчання; ця відповідальність лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В положеннях ч.3, 4 ст. 155 СК України закріплено, що відмова батьків від дитини є невірозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Нормою ч. 2 ст. 157 СК України встановлено обов'язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні та право на особисте спілкування з нею. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 встановлено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 165 СК України передбачено право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, яке мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Приймаючи до уваги висновок Деснянської в м. Києві РДА про доцільність позбавлення батьківських прав, визнання позову відповідачем [PERSON], а також встановлені судом обставини, що свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо виховання неповнолітнього сина, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог. Стаття 166 СК України передбачає такі правові наслідки позбавлення батьківських прав: 1. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. 2. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. В матеріалах справи наявна копія заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2012 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], в розмірі ? зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вказану обставину, суд не вбачає необхідності у вирішення питання щодо стягнення аліментів. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved