Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі по 2000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В позові покликається на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 03.04.2012 р. по 15.11.2016 р. Після одруження відповідач двічі змінював своє ім.я, а саме: 13.11.2014 р. з [PERSON] на [PERSON], 07.05.2015 р. з [PERSON] на [PERSON]. За час спільного проживання 2 квітня 2013 р. в сторін народився син [PERSON]. Згідно судового рішення від 15.11.2016 р. після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітнього [PERSON] залишено на проживанні з матірю. З квітня 2015 р. позивачка з сином проживає в [INFO], син відвідує Чернятинський ЗДО (ясла-садочок) «Теремок». З часу припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами відповідач не приймає участі у вихованні сина, коштів на утримання дитини не надає. Через наведені обставини позивачка вимушена поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. Відповідач інших аліментних зобовязань, крім утримання сина, не має, фізично здоровий, працює різноробочим та отримує хороший заробіток, конкретний розмір якого позивачці невідомий. Відповідач може сплачувати аліменти на утримання сина без погіршення свого матеріального стану. Враховуючи вимоги ч.3 ст.181 СК України, позивачка вважає за можливе встановити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 2000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В позові покликається на ст.ст. 141 180, 181, 182 СК України. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з наведених в ньому підстав, просить позов задовольнити. Пояснила, що позивачка є її дочкою, а відповідач був чоловіком дочки, шлюб між ними розірваний в 2016 р. Доказів того, який заробіток має відповідач, відсутні, де він працює, їй невідомо. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся згідно вимог ст. 128 ЦПК України. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, згідно гл.10 Розділу ІІІ ЦПК України. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2016 року по справі № 342/1006/16-ц (провадження № 2/342/735/2016), яке набрало законної сили 05 грудня 2016 р., шлюб між [PERSON], [INFO], та Полагів (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], зареєстрований 03.04.2012 року виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис за № 5 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище «Полагів»; неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишено проживати з матірю [PERSON]. Те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], місце народження - с. луквиця Богородчанського району Івано-Франківської області, доводиться копією повторного свідоцтва про народження серії І-НМ № 314766, виданого 11 травня 2016 р. Богородчанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 4 від 02 травня 2013 р. Батько дитини [PERSON] - [PERSON], [INFO], змінив імя на [PERSON], актовий запис № 107 від 13 листопада 2014 р., що стверджується копією свідоцтва про зміну імені серії І-НМ № 013024, виданого 13 листопада 2014 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богородчанського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. Із копії свідоцтва про зміну імені серії І-НМ № 013991, виданого 07 травня 2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богородчанського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, слідує, що [PERSON], [INFO], змінив імя на [PERSON], актовий запис № 37 від 07 травня 2015 р. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Судом встановлено, що відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дитини не надає. Неповнолітній син сторін відвідує Чернятинський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Теремок» з 01.06.2016 р.; за період перебування дитини в дитячому закладі батько не зявлявся та не цікавився дитиною, що стверджується копією довідки № 2/01-41, виданої 22 січня 2018 р. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 згаданого Кодексу передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII визначено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, який становить з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. З цього слідує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 6 років не може бути менший, ніж 746 грн. з 1 січня 2018 р. Враховуючи обставини, визначені ст.ст. 182, 184 СК України, приймаючи до уваги відсутність даних про те, що відповідач має інших утриманців, відсутність доказів,про розмір отримуваного відповідачем доходу (заробітку), суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 29.01.2018 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial