Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась у суд із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №VOKVGA0000001674 від 04 вересня 2008 року укладеного між нею та відповідачем та про визнання недійсним договору іпотеки б/н від 04 вересня 2008 року, укладеного між позивачем та ЗАТ «Приватбанк» на забезпечення виконання вищезгаданого кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані наступним. 04.09.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №VOKVGA0000001674 від 04 вересня 2008 року за умовами якого банк зобов»язаний був видати позивачу кредитні кошти у розмірі 23426,12 доларів США, з яких кошти в сумі 20856,92 долари США на споживчі цілі, з них: 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу та 600 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154,15 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102,77 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2569,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7. даного Договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. Вказаний кредитний договір було забезпечено шляхом укладення сторонами договору іпотеки від 04.09.2008 року б/н, який було посвідчено приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було відкрито поточного банківського рахунку клієнта, який повинен був використовуватись для видачі та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті, а пунктом 8.2. оспорюваного кредитного договору було передбачено відкриття позичальникові транзитного рахунку №29090059352293, на який фактично погашався кредит позивачем та зараховувались кошти, що, на думку позивача, суперечить діючому законодавству, оскільки такий рахунок передбачений лише для внутрішнього банківського обліку і не може використовуватись для видачі і зберігання коштів фізичних осіб. Вважає, щ оскільки п.8.2. кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку отримання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а порядок видачі та погашення кредиту є істотною умовою договору, яка підлягає погодженню сторонами договору, то така обставина свідчить про недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту та тягне за собою визнання недійсним кредитного договору в цілому. Вважає, що за таких обставин є недоведеним і сам факт отримання позивачем кредитних коштів за оскаржуваним договором кредиту від відповідача та розмір самого кредиту. Крім того, позивач вказує, що відповідачем було встановлено непропорційну велику суму пені та притягнуто її до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і теж порушення, було обмежено її можливість вільно укладати цивільні угоди про страхування та вільно обирати страховика, а також, завищено суму щомісячного платежу чим погіршено її становище як споживача. Крім того, в обгрунтування позовних вимог позивач покликається на укладення кредитного договору під впливом обману з боку банку та вказує, що обман полягає у неповідомленні відповідачем повної та достовірної інформації споживачеві банківських послуг про умови кредитування, та надання інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про запропоновану послугу. Вважає, що відповідач умисно приховав від неї повну та об»єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за таким кредитом та вбачає в цьому ознаки обману з боку банку, що тягне за собою недійсність договору. Вказує, що оскільки не дійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню, - відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, - то визнання недійсним кредитного договору тягне за собою визнання недійсним і договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання такого кредитного договору. Також, як на підставу заявлених позовних вимог, позивач покликається на те, що відповідачем не було проведено переддоговірної роботи з нею як з клієнтом банку, а п.п.2.3.9, 2.3.10 кредитного договору порушено споживача на збереження даних, що є банківською таємницею. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON]»єв В.Ф. у судовому засіданні заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог від 24.10.2017 року та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, просить відмовити у задоволенні поданого [PERSON] позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як установлено в ході судового розгляду справи, 04.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VOKVGA0000001674 за умовами якого відповідач надав позивачеві кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 23426,12 доларів США, з яких кошти в сумі 20856,92 долари США на споживчі цілі, з них: 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу та 600 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154,15 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102,77 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2569,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7. даного Договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. Відповідно до Додатку №1 до вище згаданого кредитного договору, підписаного обома сторонами осопорюваного кредитного договору, було визначено загальну вартість кредиту, погоджено питання про те, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе позичальник, погоджено порядок купівлі іноземної валюти та витрати споживача, пов»язані з конвертацією валюти. Відповідно до Додатку №2 до цього ж кредитного договору встановлено було графік погашення заборгованості за даним кредитним договором, який також підписано обома сторонами правочину, який оспорюється. Будь-яких зауважень з приводу погодження та підписання таких умов сторонами висловлено не було. Також, 04 вересня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір за реєстровим номером №2295, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу, згідно якого в іпотеку було передано житловий будинок загальною площею 184,20 кв. м., що знаходиться в селі Воля Ковельська по вулиці Воля,18 Ковельського району Волинської області. Згідно п. 35.4 такого Договору іпотеки, іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку площею 0,1239 га, розташовану за вищезгаданою адресою, і яка належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі Державного акту серії ВЛ №087070. Відповідно до Додаткової угоди до вище згаданого кредитного договору, укладеної між позивачем та відповідачем 25.10.2013 року (а.с.154), сторони погодили зменшення суми заборгованості, яка виникала в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання даної Додаткової угоди до суми пені 1486,09 доларів США, погодили розмір штрафу у випадку несвоєчасної сплати заборгованості за кредитним договором. До цієї ж додаткової угоди сторони погодили та підписали Додаток №1, як невід»ємну частину Додаткової угоди, в якому викладено в новій редакції графік погашення кредиту (а.с.152-153). Суд ураховує, що стороною позивача дана Додаткова угода не оспорюється, і позовні вимоги [PERSON] розглядаються судом у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України, - в межах заявлених позовних вимог. Згідно вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За нормами п. 3 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст. 536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди. Відповідно до пп. «д» ч .2,ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011р.), який набрав чинності 23 вересня 2011 року та не діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно п. 2 ч. 4 зазначеної статті Закону у договорі споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються серед іншого детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови кредиту; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо. Судам слід з'ясовувати: чи спірний кредитний договір підписаний сторонами; чи досягли сторони згоди з усіх істотних умов договору; чи мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; чи позивач на момент укладення договору заявляв про додаткові умови договору ; чи виконувалися в подальшому умови договору; чи надавав банк позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи підписував позивач додатки до кредитного договору, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Згідно ст.ст.11,18 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема. про встановлення обов»язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Суд вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту від 04.09.2008 року не є несправедливими, що позичальнику перед укладенням договору, банком, на дотримання ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надано як споживачу фінансової послуги всю повноту необхідної інформації. При цьому, суд враховує, що на час укладення оспорюваного кредитного договору позивач не заперечувала щодо умов такого договору, тривалий час сплачувала борг за кредитним договором та в 2013 році підписала Додаткову угоду з відповідачем до оспорюваного кредитного договору. Суд вважає, що немає підстав вважати, що положення вищевказаного договору дійсно є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з її особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань. Кредитний договір відповідає вимогам ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадках навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману та сам факт обману в розумінні ст. 230 ЦК України. Позивач добровільно погодилась на укладення кредитного договору та вважала його для себе вигідним. До суду з вищезазначеним позовом [PERSON] звернулась лише 10.03.2016 року. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач не заперечує, що на виконання умов кредитного договору здійснювала погашення кредиту, що також свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з цих підстав. Крім того, [PERSON], як на підставу для визнання кредитного договору недійсним посилається на те, що під час укладання кредитного договору банком були порушенні її права як споживача кредитної послуги, зокрема: відповідач не надав повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, банк приховав та невірно відобразив фактичні дані та відомості відносно значення реальної процентної ставки, валютні ризики. Відповідно ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п.6 ст.11 України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористалась цим правом, що свідчить про те, що вона погоджувалась з усіма умовами договору та не вважала їх такими, що порушують її інтереси або є несправедливими. Отже, укладаючи даний кредитний договір, сторони зясували та погодили умови договору, передбачили права та обов'язки як кредитора, так і позичальника. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У ході судового розгляду справи судом було задоволено клопотання позивача та його представника про призначення судово-економічної експертизи, з метою визначенням у т.ч. і сукупної вартості кредиту та розміру відсоткової ставки, та ухвалою суду від 17.06.2017 року проведення даної експертизи було доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Однак, зазначену експертизу експертною установою проведено не було у звязку із тим, що кошти за проведення судово-економічної експертизи на рахунок інституту, у визначений строк, не надійшли, а витрати за проведення такої експертизи було покладено саме на позивача. Ураховуючи положення ст.60 ЦПК України суддя вважає, що позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження вище зазначених обставин. При цьому, суд сприяв позивачу в отриманні таких доказів, однак, [PERSON] таким своїм правом не скористалась. Покликаючись на Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 26.09.2015 року виготовлений ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» на замовлення [PERSON] (а.с.16-24), згідно якого реальну процентну ставку зазначено як 22,575%, а абсолютне значення подорожчання кредиту 30611,18 доларів США, позивач зазначає, що така розбіжність реальної відсоткової ставки та розміру кредиту, який вона має сплатити за кредитним договором є підставою для визнання такого договору недійсним. Однак, суд, з урахуванням положень ст.59 ЦПК України, не визнає даний доказ (розрахунок) допустимим з урахуванням того, що вихідні дані для проведення такого розрахунку були надані позивачем в односторонньому порядку без залучення і повідомлення представника відповідача. Крім того, суд враховує, що в провадженні цього ж суду знаходиться інша цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за оскаржуваним кредитним договором і розмір такої заборгованості підлягає встановленню в межах саме такої справи, а не даної цивільної справи, оскільки правильність нарахування відсотків за кредитним договором та суми заборгованості, в будь-якому випадку, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] так як судом установлено, що під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами та погодився з ними. Отже, судом не встановлено підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, оскільки на момент укладення даного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, не підлягає і до задоволення вимога [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, який є похідним від основного договору. Суд також враховує і пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого прохав у письмовому запереченні відповідач, оскільки з моменту укладення оспорюваного правочину (з 04.09.2008 року тобто, з моменту коли позивач мала можливість дізнатись про порушення свого права) і до дня звернення її до суду (10.03.2016 року) пройшло понад сім років. Однак, ураховуючи безпідставність позовних вимог суд відмовляє у задоволенні позовних вимог саме з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed