Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], вказавши, що позивач є власником домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радісна, 31. 21.05.2018 року відповідач [PERSON] пошкодила паркан, яким огороджене домоволодіння, спричинивши матеріальний збиток на 870 гривень. По суті вимог позивач просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 1070 гривень, яка складається зі збитків внаслідок пошкодження паркану у 870 гривень, 200 гривень витрат на оцінку розміру збитків, а також моральну шкоду у 200 гривень та судові витрати. Ухвалою суду від 20.08.2018 року провадження у справі було відкрите та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 20.09.2018 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду. 24.01.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву та заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву. Судом постановлено ухвалу, занесену в протокол судового засідання, про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву у звязку з поважністю причин пропуску такого строку. Інші клопотання учасниками справи не заявлялись, а судом не вирішувались. У відзиві на позов представник відповідача проти позову заперечувала повністю, вказуючи, що позивачем не надано доказів спричинення їй матеріальної шкоди, адже не доведено належності їй паркану, а у постанові суду не зазначені пошкодження паркану. Наданий позивачем висновок не може бути допустимим доказом розміру шкоди, адже субєкт оціночної діяльності, яким такий висновок наданий не має відповідної спеціалізації. Також позивачем не доведено спричинення моральної шкоди, адже не надано документального підтвердження обставин, на які позивач посилалась в обґрунтування спричинення їй такої шкоди. Позивачем відповіді на відзив не надавалось. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги на зазначених підставах. Про обставини справи пояснила, що за договором купівлі-продажу від 03.10.2017 року придбала домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радісна, 31 та постійно мешкає у будинку. 21.05.12018 року до будинку приїхали поліцейські, біля домоволодіння перебувала [PERSON], яка влаштувала скандал, кидалась на позивача, погрожувала, кидала камені у паркан, внаслідок чого залишились вмятини. Внаслідок таких дій відповідача позивачеві було завдано шкоду внаслідок пошкодження паркану, а також моральну шкоду через пошкодження майна та погрози відповідача. Також позивач була вимушена понести витрати, повязані з оцінкою спричиненої шкоди, а також судові витрати. Представник позивача позовні вимоги підтримав на зазначених у позові підставах, вказуючи, що вина [PERSON] у пошкодженні паркану встановлена постановою суду, якою [PERSON] притягнута до адміністративної відповідальності, а розмір завданого збитку висновком експерта. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вказуючи, що домоволодіння по вул. Радісній, 31 у м. Запоріжжя. на її думку, належить її невістці, в паркан каменів вона не кидала, а при розгляді судом справи про адміністративне правопорушення присутня не була. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що позивач не довела того, що вона є власником домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя. вул. Радісна. 31 в цілому, та паркану, яким огороджене домоволодіння зокрема, тому підстав для стягнення на її користь матеріальної шкоди немає. Також представник вказувала, що позивачем не доведено того, що до 21.05.2018 року паркан був неушкодженим, а вмятини, що відображені на фотознімках, виникли внаслідок дій відповідача. Також представник відповідача наполягала на підставах заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 4) земельна ділянка площею 0,0528 га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радісна, 31 належить на праві власності [PERSON] Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2018 року (а.с. 5) [PERSON] була визнана винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, звільнена від адміністративної відповідальності у звязку з його малозначністю. Як зазначено у постанові суду 21.05.2018 року о 15.00 годині [PERSON] у м. Запоріжжя по вул. Радісній, 31 порушувала громадський спокій, а саме образливо чіплялась до громадян, вигукувала нецензурні слова, пошкодила майно (паркан), який належить [PERSON] Відповідно до висновку про розмір майнового матеріального збитку ринковий матеріальний збиток, нанесений обєктам дослідження (металевому паркану та хвіртці, які відносяться до домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Радісна, 31) становить 870 гривень з ПДВ (а.с. 9-10). За проведення оцінки [PERSON] сплатила 200 гривень, що підтверджено актом та квитанцією (а.с. 7,8). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 82 ч. 4 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтями 1166, 1167 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з вищевикладених положень чинного законодавства позивач мала довести належність їй пошкодженого майна, розмір матеріальної шкоди та причетність відповідача до заподіяння такої шкоди. Суд погоджується з доводами позивача про те, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2018 року, яка не оскаржувалась [PERSON], встановлено факт скоєння та винність [PERSON] у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Водночас, при вирішенні питання про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення, до повноважень суду не входить встановлення розміру завданих матеріальних збитків, визначення власника майна, тощо. Позивачем не надано доказів того, що як домоволодіння аза адресою: м. Запоріжжя, вул. Радісна, 31, в цілому, так і паркан, яким домоволодіння огороджене, належить саме їй на праві власності. Також позивачем не надано доказів того, що паркан не мав будь-яких пошкоджень до 21.05.2018 року, а виявленні оцінювачем пошкодження утворились внаслідок дій саме [PERSON], адже у постанові суду від 07.06.2018 року зазначено лише, що [PERSON] пошкодила паркан, але який саме паркан, яким саме способом та обсяг цих пошкоджень не встановлювались. Позивач посилалась на існування відеозапису, на якому зафіксовані дії [PERSON] 21.05.2018 року, однак, такого відеозапису в якості доказу суду не надавала. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди на користь позивача у звязку з недоведеністю того, що позивач є саме тією особою, яка має право на відшкодування шкоди, обсягу пошкоджень майна та, відповідно, суми збитку. При вирішенні позову в частині моральної шкоди суд виходить з наступного. Як зазначила позивач в позовній заяві внаслідок неправомірних дій [PERSON] [PERSON] отримала велике потрясіння, внаслідок чого у неї погіршився сон, зявилось відчуття тривожності та небезпеки, після чого [PERSON] звернулась до лікаря. Натомість в судовому засіданні позивач навіть не змогла пояснити в чому саме полягали її моральні страждання, чи є вони наслідком поведінки [PERSON] Посилання на те, що вона вимушена була звернутись до лікаря не підтверджені жодним чином. Пошкодження паркану, навіть якщо припустити, що усі вмятини, відображені на фотознімках до звіту оцінювача, є наслідком дій [PERSON], очевидно не могли будь-якою мірою стати причиною моральних страждань, адже є незначними та жодним чином не позначились на функціональній придатності цієї споруди. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення компенсації моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed