Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що між позивачем та відповідачем був укладений договір з розстрочкою платежу від 12 лютого 2009 року. За даним договором продавець [PERSON] передає, а покупець [PERSON] приймає квартиру [ADDRESS] і сплачує продавцю 29 587 грн. протягом 120 місяців згідно встановленого графіку помісячних платежів. Вказаним договором передбачено, що право власності на квартиру переходить до покупця за умови сплати в повному обсязі ціни квартири, що встановлено цим договором. Позивач договір повністю виконала, що підтверджується платіжними документами та рішеннями судів. Згідно з договором позивачу були передані документи правоустановчого характеру на квартиру, що свідчить про добровільність укладення договору. Після сплати ціни, вказаної в договорі, [PERSON] звернулась до державного реєстратора із заявою про реєстрацію прав власності на квартиру, однак у реєстрації їй було відмовлено, оскільки вона не надала листа від [PERSON] про отримання коштів, який передбачений договором і який [PERSON] відмовляється надати. [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що грошові кошти, які [PERSON] сплатила [PERSON] за квартиру, останній повернув позивачу, не прийнявши їх. Зазначав, що згідно зі ст. 392 ЦК України з позовом про визнання права власності може звернутись лише власник майна, а [PERSON] ніколи власником квартири не була. В разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку, боржник має право виконати свій обовязок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, що передбачено ст. 537 ЦК України. Однак, такого порядку [PERSON] не дотрималась. Суд, вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. 20 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Згідно умов договору продавець [PERSON] передає покупцеві [PERSON] майно квартиру [ADDRESS], а покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму, яка становить 29 587 грн. Грошова сума повинна бути сплачена протягом 120 місяців згідно встановленого сторонами графіку помісячних платежів. Факт повного розрахунку за квартиру буде підтверджено письмовою заявою продавця, що є невідємною частиною цього договору, справжність підпису на якій посвідчується нотаріально. Продавець і покупець підтверджують дійсність намірів при укладенні цього договору та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є зловмисним. Протягом січня грудня 2013 року [PERSON] сплатила [PERSON] повну вартість квартири в розмірі 29 587 грн., передбачену договором купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 20 лютого 2009 року, що підтверджується квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи, та рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року. Однак відповідач виконання договору зі сторони позивача не прийняв, повернувши їй перераховані грошові кошти. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 12 травня 2011 року позов [PERSON] задоволено і визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20 лютого 2009 року. За апеляцією [PERSON] рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2011 року рішення Олександрійського міськрайонного суду від 12 травня 2011 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та стягнення судових витрат скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. В подальшому [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 21 березня 2012 року, яке набрало чинності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відмовлено. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 26 червня 2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та скасування реєстрації правочину і зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у виконанні договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про повернення переданого товару за договором купівлі-продажу з розстрочкою платежу та визнання права власності. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2014 року рішення Олександрійського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року в частині відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог залишено без змін. 03 січня 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про необхідність нотаріального посвідчення факту повного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 20 лютого 2009 року. Однак відповідач відмовив в наданні такої заяви. Постановою приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] від 13 травня 2014 року [PERSON] відмовлено в реєстрації права власності на квартиру, оскільки реєстрацію права власності здійснює державний реєстратор Реєстраційної служби. Державний реєстратор Реєстрації служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції відмовив [PERSON] в реєстрації за нею права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки вона, зокрема, не надала нотаріально посвідчену заяву [PERSON] про повний розрахунок за квартиру згідно договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 20 лютого 2009 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Представник відповідача не довів і судом не встановлено, що договір купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 20 лютого 2009 року укладений з порушенням закону чи визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за договором виконала повністю, сплативши достроково повну вартість майна за договором в розмірі 29 587 грн., що підтверджується квитанціями про зарахування коштів, копії яких долучені до матеріалів справи, та рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року. Однак відповідач, виконавши договір частково, ухиляється від подальшого виконання свого зобовязання за договором, що створює перешкоду позивачу для державної реєстрації права власності. До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. Після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобовязання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, що спростовує доводи представника відповідача про неможливість звернення позивача в порядку ст. 392 ЦК України з позовом про визнання права власності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обовязок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. Однак, це право боржника, а не його обовязок, що також спростовує доводи представника відповідача про порушення позивачем порядку виконання договору. З наведених підстав суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки вона виконала всі зобовязання за договором купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 20 лютого 2009 року, договір не визнаний недійсним і відповідач відмовляється виконати зобовязання за договором, що створює перешкоди для позивача в державній реєстрації права власності.

Outcome: approved