Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цією заявою, в якій вказала, що 20 липня 2015 року її невістка - [PERSON], [INFO], під час перебування на тимчасово окупованій території у м. Луганську, народила дитину дівчинку, вагою 3500 грамів в Луганській міській багатопрофільній лікарні №3. Через неможливість виїзду з окупованої території з дитиною [PERSON] зареєструвала факт народження дитини на непідконтрольній Українській владі території та отримала свідоцтво про народження дитини від 24.07.2015 серія І-ЕД №325723 видане Артемівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, яке не має юридичної сили на території України. Оскільки відділом ДРАЦС Станично-Луганського РУЮ було відмовлено у реєстрації народження дитини, який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності медичного документу про народження дитини. Заявниця просить встановити факт народження дитини, що необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини встановленого зразка, без якого неможливе одержання державних соціальних гарантій для дитини. У своїй заяві [PERSON] просила справу розглянути за її відсутності. Заінтересована особа відділ ДРАЦС Станично-Луганського РУЮ також надіслала письмову заяву, в якій вони просили розглядати справу за відсутності їх представника, заперечень проти поданої заяви не мали. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано бабусею дитини. На підтвердження факту народження дитини заявниця надала дублікат медичного свідоцтва про народження у [PERSON] 20 липня 2015 року об 11 годині 30 хвилин дитини дівчинки, вагою 3500 грамів, виданий медичною установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, копію обмінної карти з пологового будинку, згідно якого [PERSON], у пологовому відділенні Луганської міської лікарні №3 20 липня 2015 року об 11 годині 30 хвилин народила дитину - дівчинку вагою 3500 грамів. Цей факт підтверджується також копією індивідуальної карти вагітної та породіллі та іншими матеріалами справи. Оцінюючи надані докази, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення та зміну багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на соціальні гарантії, медичну допомогу, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження у [PERSON] дитини - дівчинки встановленим. Таким чином,

Outcome: approved