Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідачки 33 388 грн. у відшкодування матеріальної шкоди у зв*язку із залиттям квартири, 1 400 грн. вартості експертного дослідження, 5 000 грн. витрат на послуги адвоката і судові витрати в сумі 397 грн. 88 коп., обґрунтовуючи позов тим, що вона є власником ? частини квартири [ADDRESS], яка 25.06.2013р. була затоплена з вини відповідачки, що мешкає поверхом вище в квартирі №164 і розмір матеріальної шкоди встановлений Висновком від 18.12.2013р. про вартість проведення відновлюваного ремонту квартири після її залиття. Спочатку чоловік відповідачки обіцяв відшкодувати шкоду, однак в подальшому сказав, що власником квартири є його дружина [PERSON], яка є пенсіонеркою і не має коштів на відшкодування шкоди. Просила задовольнити позов на підставі ст.1166 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на спричинення з вини відповідачки матеріальної шкоди майну позивачки. До участі в справі як третя особа була залучена співвласник квартири [PERSON] - [PERSON], яка в судове засідання не з*явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про що в справі є поштовий конверт, повернутий на адресу суду за закінченням терміну його зберігання на пошті (а.с. 98), поштове повідомлення (а.с. 178). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідачки проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також недоведеність вини відповідачки у залитті квартири позивачки та необгрунтованість розміру відшкодування матеріальної шкоди. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], а власником іншої ? частини цієї квартири є [PERSON] (а.с. 69-70 - копія свідоцтва про право власності на житло від 20.07.2007р.) Квартира [ADDRESS] є ізольованою двокімнатною квартирою (а.с. 71-73 - копія технічного паспорту БТІ). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2001р. (а.с. 99 - копія договору) та є зареєстрованою в цій квартирі (а.с. 100 - довідка по формі №3). Згідно частини 4 ст.319 ЦК України, власність зобов*язує. Відповідно до правил ст.322 ЦК України, власник зобов*язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 26.06.2013р. КП «Рео-5» був складений акт, в якому вказано, що мало місце залиття квартири [ADDRESS] з квартири №164, яка розташована поверхом вище, де зірвало ізолювання до водо-запірної арматури, в результаті якого було пошкоджено перераховане майно в квартирі №160 (а.с. 10 - копія акту), в якому відсутня вказівка про дату залиття. В листі КП «Рео-5» від 02.10.2014р., також, вказана причина залиття квартири позивачки з вище розташованої квартири №164, внаслідок зриву гнучкого з*єднання від зливного бачка унітазу до водо-запірної арматури в приміщенні санвузла (туалетної кімнати), про що в журналі сантехнічних заявок здійснено відповідний запис про те, що лопнула підводка до туалету внаслідок халатного відношення мешканців квартири №164 (а.с. 187 - лист, а.с. 188-190 - копія витягу з журналу АВС, а.с. 191-193 - копія витягу з журналу сантехнічних заявок). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Перш за все суд вважає за необхідне вказати про те, що позивачка є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], а тому саме межами її власності охоплюються її права і обов*язки, в тому числі і право звернення до суду на відшкодування шкоди, спричиненої залиттям її власності, тобто, 1/2 частини, а не всієї квартири, про що заявлено позов. Тобто, позовні вимоги фактично виходять за межі права власності позивачки. В спірному випадку правовідносини між сторонами є деліктними, оскільки виникли у зв*язку із спричиненням шкоди, а тому регулюються Главою 82 ЦК України. Згідно частин 1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, законодавець визначає про відшкодування у деліктних правовідносинах саме матеріальної шкоди, а не вартості відновлюваного ремонту, оскільки ці поняття мають різний юридичний зміст. Так, відновлюваний ремонт - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого майна, а матеріальний збиток - це з технічної точки зору вартісне значення реальних витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження його майна з урахуванням його фізичного зносу. З правового аналізу змісту зазначеної норми матеріального закону випливає висновок про те, що підставою для майнової відповідальності особи є сукупність наступних складових: 1) неправомірність рішень, дій або бездіяльності особи, 2) існування майнової шкоди та 3) причинний зв*язок між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особи та спричиненою майновою шкодою. Тобто, саме ці обставини, в тому числі і вина відповідачки в залитті, підлягають доказуванню в даній цивільній справі. Письмовими доказами встановлено, що в квартирі [ADDRESS] мало місце залиття. Як вказував представник позивачки, залиття трапилося 25.06.2015р. і цю обставину представник відповідачки не заперечувала, а тому суд вважає дану обставину справи встановленою відповідно до правил частини 1 ст.61 ЦПК України, хоча письмові докази про дату залиття в справі відсутні. Причина залиття у акті КП «Рео-5» від 26.06.2013р. вказана як зрив ізолювання до водо-запірної арматури в квартирі №164. Належних і допустимих доказів в спростування таких обставин справи суду не надано, а тому і причину залиття з вини мешканців квартири №164, відповідальність за яку несе її власник - відповідачка [PERSON], виходячи із наданих сторонами доказів, суд визнає встановленою. За клопотанням представника відповідачки ухвалою суду від 08.05.2014р. по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої причину залиття і розмір матеріальних збитків експертним шляхом встановити не виявилось за можливе (а.с. 135-148 - експертний висновок), з якого вбачається, що експерти не зробили підписку про попередження про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Щодо розміру відшкодування матеріальної шкоди, суд приходить до наступного. Так, доказом розміру матеріальної шкоди позивачкою надано висновок про вартість відновлюваного ремонту квартири [ADDRESS] після її залиття, складений ТОВ «Агентство Експертної Оцінки», в якому вартість відновлюваного ремонту квартири позивачки після залиття, яке мало місце 26.06.2013р., складає 33 388 грн. (а.с. 16-29 - копія висновку, а.с. 30-51 - копія додатків-фототаблиць, а.с. 52-67 - кошториси). Аналізуючи даний документ на предмет належності і допустимості доказів відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, суд враховує обставини справи про те, що по-перше, оцінювачем визначено розмір відновлюваного ремонту, а не розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню згідно правил ст.1166 ЦК України, по-друге, дата залиття, яка встановлена в порядку частини 1 ст.61 ЦПК України як 25.06.2013р., у висновку про вартість відновлюваного ремонту останній визначався щодо залиття, яке мало місце в квартирі позивачки 26.06.2013р., по-третє, дата оцінки у висновку вказана 18.12.2013р., тобто, майже через три місяці після факту залиття, по-четверте, дослідження проводилось поза межами цивільної справи, на замовлення самої позивачки і без попередження суб*єкта оцінювання про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Вказані вище обставини у їх сукупності виключають для суду зробити висновок про те, що розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачці залиттям квартири, ? частина якої належить їй на праві власності, з вини відповідачки, є встановленим. Тобто, така складова як розмір матеріальної шкоди в даному спорі не встановлена належними і допустимими доказами, у зв*язку із чим в даному спірному випадку правові підстави для застосування ст.1166 ЦК України відсутні. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог щодо матеріальної шкоди в судовому засіданні належними і допустимими доказами, зокрема, не доведеність сукупності обставин, які відповідно до ст.1166 ЦК України можуть бути правовими підставами для зобов*язання відшкодувати матеріальну шкоду, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити у зв*язку з його недоведеністю. Враховуючи ті обставини, що суд прийшов до висновку про відмову в позові по суті, похідні вимоги про відшкодування вартості дослідження товарознавця-оцінювача і адвокатських послуг, також, не підлягають задоволенню. У зв*язку з відмовою в позові, судові витрати відшкодуванню позивачці не підлягають.

Outcome: dismissed