Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта» про визнання нікчемним договору про намір укласти угоду № 54/2 від 07.03.2020 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта», застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з [PERSON] на свою користь отримані грошові кошти у розмірі 4000 доларів США. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона мала на меті придбати квартиру, у зв`язку з чим, 07 березня 2020 р. між сторонами в письмовій формі був укладений договір про намір укласти угоду. Відповідно до п.4.4 Договору та положень Додаткової угоди від 10 березня 2020 року Набувач передав, а Власник прийняв в якості «забезпечувального платежу» грошові кошти в загальному розмірі 4000 доларів США. На думку позивачки [PERSON] вищезазначений договір був укладений з суттєвими порушеннями законодавства, а саме договір про намір укласти угоду не відповідає вимогам закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, а тому сторона позивача вважає, що останній є недійсним, і сторона відповідача зобов`язана повернути стороні позивача внесені нею грошові кошти на виконання договору про намір укласти угоду. В свою чергу, відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивач відмовилась від укладання та нотаріального посвідчення договору відчуження Об`єкта. Відповідач ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта» надало до суду письмові пояснення, де зазначили, що позовні вимоги позивачки є безпідставними. В судовому засіданні позивачка та представник відповідача надали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України). Частиною 2\~ст. 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом і не оспорювалося сторонами, 07 березня 2020 р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта» був укладений договір про намір укласти угоду № 54/2, Додаткова угода від 10 березня 2020 року та Договір №54/2 про надання послуг покупцю з ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта». На виконання цього договору позивачкою було сплачено відповідні грошові кошти у дол. США, в подальшому ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта» повернула позивачці [PERSON] грошові кошти за договором про надання послуг, за договором про намір укласти угоду відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув. Згідно з п. 4.4. договору про намір укласти угоду № 54/2, сторони дійшли згоди про наступне: Набувач гарантує придбання Об`єкта у власність в порядку, встановленому Договором, і для забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором, відповідно до ч.2 ст.546 ЦК України, передав, а Власник прийняв «забезпечувальний платіж» - грошову суму в гривнях, яка еквівалента 2000 (дві тисячі) доларам США за офіційним курсом на день укладання цього Договору. Забезпечувальний платіж, за взаємною згодою Власника і набувача буде зарахований в рахунок належних платежів за Договором відчуження Об`єкту. У відповідності з ч. 1\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1\~ст. 657 ЦК України). За змістом\~ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13\~Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої\~статті 220 ЦК\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей\~210\~та\~640 ЦК\~пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що оспорюваний договір не було посвідчено нотаріально, при цьому в судовому засіданні позивачка зазначала, що сторони навіть не обговорювали можливість нотаріального посвідчення зазначеного правочину, представником відповідача на спростовування зазначених тверджень не було надано належних доказів, як і не було надано доказів на підтвердження того, що позивачка була оповіщена про час та місце нотаріального посвідчення попереднього договору, і свідомо ухилилась від його посвідчення. В силу положень ч. 1, 2\~ст. 216 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом\~статті 216 ЦК\~та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до\~статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша\~статті 216 ЦК). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонам договір про намір укласти угоду № 54/2 від 07 березня 2020 р. є нікчемним, тому позов задовольняє, зобов`язавши відповідача [PERSON] повернути позивачці [PERSON] «забезпечувальний платіж» у розмірі 4000 доларів США за договором про намір укласти угоду № 54/2 від 07 березня 2020 року.

Outcome: approved