Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивовано тим, що 13.10.2016 року на адресу [PERSON] надійшов виклик державного виконавця, зі змісту якого їй стало відомо, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 04.07.2016 року вчинено виконавчий напис про стягнення боргу в сумі 24 276 гривень 00 копійок та зареєстровано в реєстрі за № 5491. Вищевказаний виконавчий напис ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив до виконання в Староміський відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, де 31.08.2016 року відкрито виконавче провадження № 52061176 в ході виконання якого позивачці стало відомо про вчинення Третьою особою виконавчого напису. Оскаржуваним написом запропоновано стягнути кошти несплачені позивачем за період з 05 липня 2007 року по 31 травня 2016 року, тобто строк за яким провадиться стягнення - 8 років 10 місяців 26 днів на загальну суму 22576 грн.00 коп. Позивач зазначає, що під час вчинення виконавчого напису, нотаріусом не було дотримано вимог чинного законодавства. Зокрема, здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Однак, при вчиненні спірного виконавчого напису, нотаріусом не дотримано обовязкових вимог діючого законодавства: були відсутні документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, які б підтверджували безспірність заборгованості позичальника, а тому просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в ньому, просила суд його задоволити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, пояснив, що не погоджується із позицією позивача про наявності спору щодо заборгованості, оскільки нотаріусу було подано повний та виключний перелік документів, передбачений ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Переліком № 1172. Відповідно до положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, при цьому не перевіряє безспірність заборгованості, а лише наявність документів, передбачених Переліком № 1172. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, на вимогу суду надала копії документів, на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис. Також надала заперечення на позов, в яких відзначено, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» встановлено функцію нотаріуса, як спеціального субєкта, що не має власних інтересів відносно стягувача та боржника. Між нотаріусом та позивачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н від 05.07.2007 року, згідно до якого ПАТ КБ « ПриватБанк» надав позивачці [PERSON] кредитний ліміт на пластикову карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до виписки з особового рахунку боржника [PERSON] заборгованість по кредитному договору б/н від 05.07.2007 року станом на 31.05.2016 року становить 23076,00 гривень( а.с.48-50). 04.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі Закону України « Про нотаріат»\~\~та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за№5491, яким запропоновано стягнути грошові кошти в сумі 22576,00 гривень з [PERSON], на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: залишок заборгованості за кредитом 4775,56 гривень, сума заборгованості за відсотками 12665,79 гривень, пеня та комісія 4059,60 гривень, штраф 1075,05 гривень, та 1700 гривень витрат пов'язаних із вчиненням виконавчого напису, всього з урахуванням витрат повязаних з вчиненням виконавчого напису 24\~276,00 гривень. Строк, за який провадиться стягнення - вісім років десять місяців двадцять шість днів, а саме з 05.07.2007 року по 31.05.2016 року. Виконавчий напис має бути пред'явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби протягом одного року з дня його вчинення та набирає чинності з дня його реєстрації в реєстрі, тобто з 04.07.2016 року ( а.с. 5). Виконавчий напис ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив до виконання в Староміський відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. 31.08.2016 року відкрито виконавче провадження № 52061176 щодо виконання вищевказаного виконавчого напису. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат»). Пунктом 2 Переліку № 1172 передбачено вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, яким передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Так, як вбачається з матеріалів справи, нотаріусу було надано для вчинення виконавчого напису лише заяву -анкету ( а.с.6-7). Разом з тим, як пояснив представник відповідача кредитний договір складають заява-анкета [PERSON], Правила надання банківських послуг, а також [PERSON] банку. Останні два документи нотаріусу надані не були, а заява-анкета, підписана [PERSON] ( а.с.7-8) у графі «Комісія» містить прочерк, відсутні умови сплати пені та штрафу, що по суті виключає безспірність заборгованості та що по суті не давало можливості нотаріусу видавати виконавчий напис. Крім того, виписка з рахунку боржника по суті не є випискою встановленої форми, а є розрахунком заборгованості. Виписка ж по рахунку боржника є підтвердженням виконаних за день операцій та призначені для видачі або надсилання клієнтові (п. 5.6 Положення №254). Дана обставина не оспарюється представником відповідача. Таким чином і з даних обставин, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис. 24.06.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу [PERSON] була направлена вимога від 21.06.2016 про погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.07.2007 року в сумі 23076,00 гривень - протягом 5-ти днів з дня отримання вимоги (а.с. 40-42). Позивач заперечує отримання вказаної вимоги та вказує, що про існування виконавчого напису вона дізналась в ході виконання виконавчого напису. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що позивач отримав від банку досудову вимогу від 21.06.2016 про усунення порушення із зазначенням у ній стислого змісту порушених зобов'язань, тим самим був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред'явленої до стягнення. Не дивлячись на це, 30.06.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого вказаного напису (а.с. 39). 04.07.2016 нотаріусом вчинено виконавчий напис, а саме, через 10 днів, після направлення вимоги (24.06.2016). Отже нотаріусом не перевірено було факту отримання [PERSON] вимоги, в межах якого повинен вчинятися виконавчий напис. За викладених обставин, суд вважає, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, а також суми пені, відсотків, зазначені у написі, є безспірними. Суд також не погоджується із доводами нотаріуса про стягнення заборгованості у межах строку позовної даності, з огляду на таке. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як встановлено судом, за кредитним договором від 05.07.2007 позивач отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії зі сплатою щомісячними платежами у погашення кредиту. Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в цілому - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст. ст. 257, 261 ЦК України висловлена Верховним судом України у справах № 6-95цс14 та № 6-127цс14. Як визначено у п.п. 3.3., 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. З цих же обставин суд не приймає доводи нотаріуса про те, що відрахування нотаріусом строків вчинення виконавчого напису в порядку ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та згідно ст. 253 ЦК України має здійснюватися із дня, наступного за днем направлення кредитором боржнику вимоги про виконання останнім його зобовязань за цивільними правовідносинами, оскільки сама по собі вимоги вказує лише на реалізацію банком права на примусове стягнення боргу, але не на правильність визначення ним такої суми з урахуванням строків давності. Згідно із п.п. 2.1., 2.2. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Пунктами 3.1. 3.5. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Вчиняючи 04.07.2016 року виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги банку стосовно зобовязань з погашення відсотків минуло більше трьох років загальної позовної давності, а по пені минуло більше одного року спеціальної давності. Дані строки банк на день вчинення виконавчого напису частково попустив. Отже, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] не врахувала те, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням строків позовної давності, які встановлені у ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що виконавчий напис від 04.07.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 5491, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення грошових коштів в сумі 22576,00 гривень з [PERSON], на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та

Outcome: approved