Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до своєї дочки [PERSON] про визначення місця проживання свого неповнолітнього онука - сина [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , разом з нею, за адресою: [ADDRESS] , посилаючись при цьому на те, що після його народження, а саме з 01 травня 2007 року, вона одноособово виховує онука, оскільки її дочка - коли [PERSON] виповнився один місяць - перевезла його до неї з його особистими речами та повідомила їй, що не має можливості опікуватись дитиною, у зв`язку з чим їй довелось залишити роботу та піти у відпустку по догляду за онуком до досягнення ним шестирічного віку, ставши на облік в Управління праці та соціального захисту населення, на якому вона перебувала з 16 травня 2007 року по 12 березня 2010 року та з 12 березня 2010 року по 12 березня 2012 року. Таким чином, [PERSON] з 01 травня 2007 року і до цього часу проживає разом з нею, будучи зареєстрованим за її місцем проживання, навчається в школі «на відмінно», отримує відзнаки за навчання, бере активну участь у гуртках, змаганнях, звідусіль характеризується лише з кращого боку. Однак нещодавно до неї завітала її дочка [PERSON] та виявила бажання забрати [PERSON] до себе в м. Одесу, на що останній не погодився та благав її не віддавати його матері. У зв`язку з такими обставинами [PERSON] , посилаючись на ч. 3 ст. 161 СК України, просить суд її позов задовольнити, залишивши [PERSON] проживати з нею. [PERSON] , у свою чергу, звернулась до [PERSON] із зустрічним позовом, який під час розгляду справи змінила та в якому просить суд відібрати її сина [PERSON] від [PERSON] та передати дитину їй, посилаючись при цьому на те, що, коли на час народження сина вона навчалась в Одеському обласному базовому медичному училищі, її мати [PERSON] запропонувала їй допомогу по догляду за сином, оскільки з батьком дитини вона припинила стосунки та він виїхав з України, і саме за таких обставин її син почав проживати у її матері [PERSON] . Після закінчення училища вона мала намір сама доглядати сина, однак [PERSON] наполягала на отриманні нею вищої освіти, тому 01 вересня 2008 року вона вступила до Одеського національного медичного університету, в якому навчалась шість років, а син залишився проживати із [PERSON] на пропозицію останньої, оскільки їй довелось проживати у м. Одесі, однак вона весь цей час цікавилась життям сина та за можливості спілкувалась з ним. Після закінчення університету вона повернулась до м. Кривого Рогу та деякий час проживала із [PERSON] і своїм сином, маючи намір відселитись від останньої разом з сином, однак [PERSON] їй сина не віддала. Згодом їй запропонували роботу в м. Одесі, тому вона вирішила переїхати туди разом з сином, однак [PERSON] у черговий раз їй сина не віддала. На цей час вона проживає в м. Одесі, де працює у ТОВ «Юрія-Фарм», отримує високий заробіток та є фінансово забезпеченою людиною, має особисте житло з усіма належними умовами та має бажання, щоб син проживав разом з нею, так як має достатньо можливостей дати йому належну освіту і добробут, однак [PERSON] їй у цьому перешкоджає, незаконно утримуючи її сина у себе, постійно налаштовує сина проти неї, вона зверталась до органу опіки та піклування, а також до органів поліції для вирішення цього питання, однак до бажаного їй результату це не привело, тому вона була вимушена звернутись до суду із зустрічним позовом, який просить суд задовольнити у повному обсязі. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі за підстав, у ньому викладених, при цьому [PERSON] пояснила, що ніяким чином не перешкоджає своїй дочці у спілкуванні з дитиною, яка свого часу самоусунулась від її виховання, однак вона проти примусового вивезення дитини [PERSON] разом зі своїм чоловіком-сірійцем до м. Одеси, а наділі - до Германії, так як дитина категорично заперечує проти цього та бажає продовжувати жити у м. Кривому Розі разом з нею, що, починаючи із досягнення дитиною семирічного віку, [PERSON] надає матеріальну допомогу на утримання дитини та передавала їй ліки для дитини, яка перебуває на обліку у кардіолога з приводу захворювання серця, що, якби дитина сама захотіла повернутись до матері, то вона б ніяким чином їй у цьому не перешкоджала. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представники проти задоволення первісного позову заперечували за підстав, викладених у зустрічному позові, підтримавши зустрічний позов у повному обсязі, при цьому [PERSON] пояснила, що її мати [PERSON] не дає їй контактувати з дитиною та налаштовує дитину проти неї, тому дитина і не хоче проживати разом з нею, при цьому з боку представників [PERSON] було зазначено, що баба дитини [PERSON] не наділена правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, оскільки таке право наявне лише у батьків, якщо між ними виник такий спір. Представник Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився. Рассомаха С.А. , яка представляє Орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради,у судовому засіданні пояснила, що сторонам пропонувалось вирішити спір мирним шляхом, що вона особисто спілкувалась з дитиною, яка категорично проти того, щоб проживати з матір`ю та залишати м. Кривий ріг, вона вважає, що не можна забирати дитину від [PERSON] , оскільки у такий спосіб зв`язок з дитиною не відновити, і це буде для дитини психологічною травмою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивача за первісним позовом [PERSON] , яка є сестрою її чоловіка, знає біля 30 років, що її онук та онук позивача [PERSON] товаришують та спілкуються, що [PERSON] не має ніякого бажання повертатись до матері, про що вона чула особисто від [PERSON] , що [PERSON] ніяким чином не налаштовує дитину, з якою постійно проживає з майже від дня її народження, проти матері, а навпаки - просить дитину, щоб та спілкувалась з матір`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач за первісним позовом [PERSON] , яку вона знає біля 30 років, є її сусідкою, що дитина [PERSON] , яку вона знає змалечку та з якою вона час від часу спілкується, постійно проживає із [PERSON] , яка її виростила та виховала, дитина навчається у школі на «відмінно», нікуди не хоче їхати та хоче продовжувати проживати із [PERSON] , про що повідомляла їй особисто. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що позивача за первісним позовом [PERSON] знає більше 10 років, що вона є однокласницею його дружини та що вони дружать сім`ями, що він час від часу спілкується з дитиною, яку знає біля 10 років та яка постійно проживає із [PERSON] , яка її виростила та виховала, що відповідача [PERSON] за весь цей час він бачив один раз. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що працює координатором із соціальної роботи по Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, що зі сторонами знайома, що вона знає зі слів фахівця, що на дитину з боку бабусі [PERSON] відбувається емоційний вплив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що відповідач за первісним позовом [PERSON] - це його дочка, що дитина весь час проживає із позивачем за первісним позовом [PERSON] , оскільки так склались обставини: його дочка навчалась та не могла доглядати за дитиною, що він особисто спілкувався з дитиною, яка повідомила йому, що не хоче жити з матір`ю, а чому - не пояснила, що в Одесі, де жила його дочка, не було належних умов для проживання дитини, а зараз такі умови є. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є її подругою, яку вона знає більше 10 років, що вона бачила дитину пару разів, коли та була ще маленькою, що дитина проживала з бабусею, оскільки [PERSON] навчалась та працювала в Одесі. Також судом було заслухано неповнолітнього [PERSON] , який у присутності свого законного представника [PERSON] пояснив, що йому вже виповнилось 14 років, що він бажає продовжувати проживати разом зі своєю бабусею [PERSON] у її житлі, в якому він також зареєстрований, що це його особисте тверде рішення, і що його до такого рішення ніхто не схиляв, що він проживає зі своєю бабусею майже 14 років, що він не хоче проживати разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка намагається примусово вивезти його з м. Кривого Рогу до себе в м. Одесу, оскільки Кривий Ріг - це його місто, в якому він виріс, тут знаходиться його школа, в якій він навчається, його вчителі, його друзі та його коло спілкування, яке він не бажає розривати. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків та пояснення неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Із матеріалів справи видно та сторонами не оспорюється, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , є онуком позивача за первісним позовом [PERSON] та сином відповідача за первісним позовом [PERSON] , що [PERSON] з 2007 року по цей час проживає разом зі своєю бабою [PERSON] , яка його утримує та виховує, а також, що [PERSON] постійно надає [PERSON] матеріальну допомогу на утримання дитини, батько дитини проживає за межами України. Із предмету та підстав первісного та зустрічного позовів убачається, що предметом спору є визначення місця проживання [PERSON] . На цей час [PERSON] є особою, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 3 ст. 161 СК України передбачено, що якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Тому суд не бере до уваги посилань представників [PERSON] на те, що баба дитини [PERSON] не наділена правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, оскільки воно наявне лише у батьків, між якими може виникати такий спір, зважаючи на наступне. Право на звернення до суду за судовим захистом прав, свобод та інтересів - одне із найважливіших конституційних прав громадян. Так, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Із наведеного вбачається, що право на звернення до суду за судовим захистом є специфічним за змістом та колом суб`єктів процесуальним правом, що визнається як абсолютне та необмежене. Абсолютним воно є тому, що закон не встановлює матеріально-правових підстав для звернення до суду, а необмеженим - оскільки не може бути предметом жодної угоди, а також односторонньої відмови. Наявність у особи права на звернення до суду з`ясовується судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі залежно від передумов, закріплених у цивільному процесуальному законодавстві і не пов`язане з наявністю у такої особи права на задоволення позову. При цьому відсутність у особи права на звернення до суду має наслідком постановлення ухвали про відмову у відкриті провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), закриття провадження у справі (ч. 1 ст. 255 ЦПК України) або залишення заяви без розгляду (п. п. 4 та 11 ч. 1 ст. 257 ЦПК України). У свою чергу, право на задоволення позову залежить від наявності матеріально-правових підстав. Тому, зважаючи на вищевикладене, а також ураховуючи положення ч. ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, суд уважає, що баба дитини - позивач за первісним позовом [PERSON] - також має право на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання свого онука [PERSON] , і таке право визначається із врахуванням наявності спірних правовідносин та їхнього суб`єктного складу, передбаченого в нормах матеріального права, наявності підстав для пред`явлення позову, а також доведеності фактів матеріально-правового характеру, які свідчать про виникнення у особи відповідного суб`єктивного права. У ст. 12 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Як пояснив у судовому засіданні сам неповнолітній [PERSON] , він бажає продовжувати проживати разом зі своєю бабою [PERSON] у її житлі, в якому він також зареєстрований, що це його особисте рішення, і що його до такого рішення ніхто не схиляв, що він проживає зі своєю бабою майже 14 років та що він не хоче проживати разом зі своєю матір`ю [PERSON] в м. Одесі, що він із самого народження проживає в м. Кривому Розі, саме в цьому місті він навчається у школі, бере участь у гуртках, змаганнях, займається спортом із шахів, у нього склалось відповідне коло спілкування, яке він не бажає розривати та певний життєвий уклад, який він не бажає змінювати. При цьому суд не знайшов будь-яких протиріч у поясненнях [PERSON] або тих чи інших факторів, які б вплинули на таке його рішення. Більш того, як уже було зазначено раніше, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, і таких обмежень судом також не було встановлено. Відтак, зважаючи на все вищевикладене, вирішуючи спір про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд виходить з підстав та порядку для такого визначення, встановлених чинним законодавством, ураховує принцип найкращих інтересів дитини, закріплений у ст. 3 Конвенції про права дитини, думку представника органу опіки та піклування та бажання самої неповнолітньої дитини [PERSON] продовжувати проживати разом зі своєю бабою, а відтак приходить до висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Понесені [PERSON] судові витрати підлягають стягненню на її користь із [PERSON] у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved