Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить визнати квартиру №7 блок 4 в будинку 14А на вул. Залізничній у м. Львові спільною сумісною власністю її та відповідача, поділити це майно, визнавши за нею право власності на 2/3 частини квартири. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем з 05.05.2001 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, який 11.06.2015 році розірвано в судовому порядку. В шлюбі в них народилося двоє дітей - сини [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали квартиру №7 у блоці 4, що в будинку №14А по вул.Залізничній у м.Львові за 8000 грн., яка була зареєстрована за відповідачем. Зазначає, що для проведення ремонту спірної квартири, ще до розірвання шлюбу, нею були здійснені значні затрати власних коштів і вартість квартири істотно збільшилася. Крім того, вона самостійно утримує дітей, а відповідач ухиляється від слати аліментів. Просить врахувати вказані обставини та при вирішенні питання про поділ майна подружжя, відступити від засад рівності часток та збільшити її частку до 2/3. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним. Просить позов задовольнити, а також стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір, а безпосередньо на його користь фактично понесені витрати на правову допомогу в загальному розмірі 7000 грн. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1\~ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.05.2001 року, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова 11.06.2015 року було розірвано (а.с.5). У шлюбі в них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10,11). Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, 26.02.2003 року сторони придбали квартиру №7 в будинку №14а, блок 4, що знаходиться по вул. Залізнична в м. Львові, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.02.2003 року (а.с.13) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1299712 від 21.08.2003 року (а.с.12), з якого також вбачається, що власником спірної квартири є [PERSON] Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, беручи до уваги наведені положення законодавства,\~ квартира №7 в будинку №14А, блок 4, що знаходиться по вул. Залізнична в м. Львові, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON] Відповідно до ч. 1\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України Так, у відповідності до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно\~ст.71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно\~\~встановлювати\~\~обсяг\~\~спільно\~\~нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до\~\~ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).\~\~ Згідно ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач, звертаючись із даним позовом до суду обґрунтовує свої вимоги про збільшення її частки у спільному майні до 2/3 тим, що нею за час шлюбу були здійснені значні затрати власних коштів на ремонт спірної квартири і вартість такої істотно збільшилася, також вказує, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей 2001 та 2005 років народження, а відповідач ухиляється від сплати аліментів на їх утримання. Суд не приймає до уваги зазначених доводів позивача, оскільки такі необґрунтовані і суперечать матеріалам справи. Так, за змістом ст. ст. 181, 182, 183, 184, 189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду.\~\~ Згідно ст. 196 СК України передбачено відповідальність за прострочення сплати аліментів, яка полягає у стягнення з особи, винної у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, неустойки (пені).\~\~ Проте, як вбачається з матеріалів справи, в такій відсутні докази того, що позивач зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей та докази ухилення відповідача від сплати таких. Крім того, долучені до матеріалів справи копії товарних та фіскальних чеків (а.с. 14-19) не є належним доказом на підтвердженням того, що позивач витрачала власні кошти на придбання будівельних матеріалів для ремонту спірної квартири. Крім цього, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення можливо зясувати лише шляхом порівняння вартості спірного майна станом на час вирішення спору з вартістю, що існувала до його покращення, проте, позивачем не надано і в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження дійсної (ринкової) вартості спірного обєкту до ремонту і після такого. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що підстав для застосування правила ч.3\~ст.70 СК України, позивачем не доведено. У відповідності до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що немає підстав для збільшення частки майна позивача і за сторонами слід визнати право власності по 1/2 частині квартири №7 блоку 4 в будинку на вул. Залізничній, 14А у м.Львові. Відповідно до ч.1\~ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 1125 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Що стосується клопотання представника позивача адвоката [PERSON] про відшкодування витрат на оплату правової допомоги, то суд виходить із диспозиції ст. 84 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено Договір №17/01/26-01 від 26.01.2017 року про надання правової допомоги, предметом якого є надання [PERSON] правової допомоги у представництві і захисті її прав та законних інтересів як позивача в цивільній справі № 462/6436/16-ц Залізничного районного суду м.Львова. Також, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно якої в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов'язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року. Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що фактично понесені витрати на правову допомогу складають 7000 грн., проте суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, тому на користь представника позивача із відповідача підлягають стягненню фактичні витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: в розмірі 5250 грн.

Outcome: partial