Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Просила розділити майно подружжя, виділивши в натурі [PERSON] мікроавтобус ГАЗ - 32213, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] на ім'я [PERSON], видане Уманським ВРЕР 28.02.2006 р., вартістю 25000 грн.; автобус «Богдан», н/з [NUMBER], 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] на ім'я [PERSON], видане Уманським ВРЕР 07.05.2011р., вартістю 140000 грн.; автобус ЗІЛ - 325010, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] на ім'я [PERSON], видане Уманським ВРЕР 14.01.2008 р., вартістю 40000 грн., та стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за ? частину в сумі 102500 грн., а також стягнути з [PERSON] на її користь витрати по оплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позову посилалась на такі обставини. Вона з [PERSON] з 21.02.1995 р. до 31.12.2013 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони нажили майно в значному розмірі, зокрема, нажили предмети домашньої обстановки, провели капітальний ремонт в подарованому [PERSON] житловому будинку в [ADDRESS], чим збільшили вартість будинку в декілька разів. В даному позові вона не ставить питання про виділ частки з цього майна. Між тим вона вважає за необхідне отримати грошову компенсацію за ? частину майна, яке перебуває в одноособовому користуванні [PERSON] та нажите в шлюбі за сімейні кошти та від використання якого [PERSON] має значні доходи. Зокрема, ними нажиті: - мікроавтобус ГАЗ - 32213, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], видане Уманським ВРЕР 28.02.2006 р., який вона оцінює в 25000 грн.; - автобус «Богдан», н/з [NUMBER], 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], видане Уманським ВРЕР 07.05.2011р., який вона оцінює в 140000 грн., фактично автобус куплений за 14000 дол. США та куплений для нього двигун вартістю 60000 грн.; - автобус ЗІЛ - 325010, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] видане Уманським ВРЕР 14.01.2008 р., який вона оцінює в 40000 грн. Всього транспортних засобів на суму 205000 грн. Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України вона має право на ? частину цього майна. В грошовому виразі її частка становить 102500 грн. В добровільному порядку [PERSON] ухиляється від сплати ? частини вартості транспортних засобів. Вважає, що [PERSON] зобов'язаний одноразовою сумою виплатити їй зазначену ? частину вартості цього майна. При його незгоді вона зберігає право вимагати виділу в натурі автобуса «Богдан». [PERSON] має достатнє грошове забезпечення, щоб задовольнити її позовні вимоги, але, створивши іншу сім'ю, ущемляє її законні права та інтереси. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов частково, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію за ? частину майна подружжя в розмірі 71829 грн., посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Додатково пояснила, що перші два автобуси ГАЗ та ЗІЛ були придбані в кредит, третій автобус «Богдан» був придбаний за гроші її мами [PERSON], яка вісім років працює в Італії і позичила на придбання автобуса 14000 доларів. Автобус ГАЗ був придбаний в кредит в 2006 р., автобус ЗІЛ - також в кредит у 2008 р., автобус «Богдан» - у 2011 р. Кредити брались на суми 25000 та 20000 грн. Перший кредит спочатку допомагав гасити [PERSON], кум чоловіка, який проживає в м. Києві. Спочатку на маршрутах працювали автобуси кума, потім вже вони купили автобуси. Всього автобусів п'ять чи шість. Вона здавала звітність про доходи, про найманих працівників, про пільговиків, звітність до УПФУ, податкової, Центру зайнятості. Кредити гасились з виручки, гасили готівкою. Перший кредит виплачували два роки, другий кредит погасили швидше. [PERSON] обіцяв, що віддасть позичені у мами кошти після судового розгляду, документів на позику немає. Вся документація по кредитам, в тому числі і квитанції про оплату кредитів, залишилась у колишнього чоловіка. Кредити брались в банку «Аваль», коли у чоловіка не виходило, вона ходила в банк сплачувати за кредит. Документів на підтвердження вартості автобусів немає. Перший кредит перші півроку помагав гасити кум, а потім кредит гасився за кошти, які зароблялись на маршрутах, цих коштів вистачало для погашення кредиту. Другий кредит гасився повністю за зароблені на маршрутах кошти, тобто з доходу від підприємницької діяльності. З 07.12.2005 р. до 07.01.2006 р. та з 16.02.2009 р. до 16.03.2009 р. вона працювала як найманий працівник у підприємця [PERSON], оформлялась, щоб отримувати в подальшому допомогу по безробіттю. Вона допомагала ремонтувати, обслуговувати автобуси. У 2006 р. вона допомагала фарбувати, прокачувати гальма, прибирати в автобусі ГАЗ. У 2008 р. вона допомагала робити косметичний ремонт після придбання автобуса ЗІЛ, допомагала здирати фарбу, ґрунтувати, фарбувати, мити цей автобус. Доказів на підтвердження цього вона не має. Також позивачем [PERSON] суду надані письмові пояснення, в яких вона зазначала, що під час спільного проживання з [PERSON] у неї були доходи, які вносились в сімейний бюджет. Були доходи і у [PERSON], які також вносились в сімейний бюджет. Кредити на придбання автобусів ГАЗ та ЗІЛ погашались з спільного сімейного бюджету. Позичені [PERSON] у [PERSON] кошти на придбання автобуса «Богдан» на даний час повернуті частково. Фактично підприємницькою діяльністю [PERSON] вони займались разом, зокрема разом ремонтували автобуси, фарбували, ґрунтували, шпаклювали. Вона особисто вносила платежі на погашення кредитів, вела звітність та платила податки. Особисто забезпечувала санітарний стан автобусів, після кожного виїзду автобусів мила, замітала салон. Звітність [PERSON] включає в себе об'єднану підприємницьку діяльність його та [PERSON] Доходи діляться між [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов частково, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію за ? частину майна подружжя в розмірі 71829 грн., сума компенсації зменшена з урахуванням висновку судової автотоварознавчої експертизи, при цьому посилався на обставини, зазначені в позовній заяві. Додатково пояснив, що кредити, які брались на придбання автобусів, погашались за рахунок доходів від підприємницької діяльності, які є спільною сумісною власністю подружжя. Тому і самі автобуси є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що він з 2002 р. є фізичною особою - підприємцем. Він брав кредити як підприємець, сплачував їх за рахунок доходів від підприємницької діяльності. Перші два автобуси ГАЗ та ЗІЛ були придбані за рахунок кредитів, які брались у банку «Аваль» у 2006 р. та 2007 р. На третій автобус «Богдан» він не брав кредит. Всі три автобуси використовувались та використовуються для зайняття підприємницькою діяльністю. Кредитні договори укладав він, кредити гасились готівкою з доходів від підприємницької діяльності. Коли його не було, він залишав кошти [PERSON] і вона вносила ці кошти в банк. Автобус «Богдан» він купив готівкою за 11000 доларів США за рахунок позичених у тещі [PERSON] у квітні чи травні 2011 р. коштів. Позику він повернув ще не повністю, більше половини позичених коштів він повернув [PERSON] за рахунок доходів від підприємницької діяльності. На короткий період він оформляв на роботу [PERSON], щоб у подальшому вона отримувала допомогу по безробіттю. Реально вона роботу касира та обліковця не виконувала. Ремонт автобуса ГАЗ він проводив сам. [PERSON] допомагала йому мити автобус ЗІЛ, коли після купівлі він прийшов у непривабливому стані. [PERSON] також робила деякі види звітності. Із започаткуванням автобусного маршруту [PERSON] їздила на автобусах, визначала приблизну кількість пасажирів на маршруті. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що вказане у позові майно не може бути визнане спільним майном подружжя. Предметом позову є автобуси, які не використовувались для потреб сім'ї, доказів протилежного немає. Автобуси використовувались з метою зайняття підприємницькою діяльністю. Це майно не було придбане за рахунок доходів сім'ї, доказів протилежного також немає. Перші два автобуси були придбані [PERSON] за рахунок кредитів, які погашались за рахунок доходів від підприємницької діяльності, що підтвердила у судовому засіданні і позивач [PERSON] Третій автобус [PERSON] придбав за рахунок позики, яку він особисто отримав для придбання майна для зайняття підприємницькою діяльністю, борг він погашає за рахунок доходів від підприємницької діяльності. [PERSON] 15.07.2002 р. був зареєстрований як фізична особа - підприємець, після чого здійснював підприємницьку діяльність. Відповідно до довідок банку у 2005 - 2010 р. р., у 2010 - 2013 р. р. у нього були великі обороти по рахунку. [PERSON] як підприємець має ліцензію на послуги з перевезення пасажирів, він укладав договори на автотранспортне забезпечення. Даний позов не може бути задоволений також з тих підстав, що питання розподілу майна подружжя можна розглядати при умові визнання належності позивачу права на ? частину спірного майна. На даний час ні судових рішень, ні договорів про визнання за [PERSON] права власності на ? частину спірного майна немає. Також позивач не ставила в самому позові вимоги про визнання за нею права власності на ? частину спірного майна. Тому не можливо постановити рішення суду про поділ майна, оскільки спірне майно не визнане спільною сумісною власністю подружжя. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази: копію свідоцтва про розірвання шлюбу сторін, довідку відділення ДАІ Христинівського РВ УМВС від 12.03.2014 р. про реєстрацію транспортних засобів за [PERSON], копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів: мікроавтобуса ГАЗ - 32213, н/з [NUMBER], автобуса «Богдан», н/з [NUMBER], автобуса ЗІЛ - 325010, н/з [NUMBER], свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця [PERSON], ліцензії на внутрішні перевезення пасажирів автобусами на ім'я [PERSON], ліцензійних карток до ліцензії на ім'я [PERSON], договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах від 25.08.2009 р., 30.05.2012 р., 06.11.2013 р., договору про автотранспортне забезпечення евакуаційних заходів від 14.10.2013 р., кредитних договорів від 03.02.2006 р. та 14.09.2007 р., довідок про обороти по рахунку ФОП [PERSON], висновки судової автотоварознавчої експертизи № 24, № 25, № 26 від 02.06.2014 р., інші письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до грудня 2013 р. перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER] від 15.07.2002 р. відповідач [PERSON] займався підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів. Мікроавтобус ГАЗ - 32213, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане Уманським МРЕВ УДАІ УМВС України в Черкаській області 28.02.2006 р., та автобус ЗІЛ - 325010, н/з [NUMBER], 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане Уманським МРЕВ УДАІ УМВС України в Черкаській області 04.01.2008 р., відповідач [PERSON] як фізична особа - підприємець купив за кошти, отримані ним як кредити в банку. Ринкова вартість мікроавтобуса ГАЗ - 32213 відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 26 від 02.06.2014 р. на дату оцінки складає 18166, 65 грн. Ринкова вартість автобуса ЗІЛ - 325010 відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 24 від 02.06.2014 р. на дату оцінки складає 41977,18 грн. 03.02.2006 р. відповідач [PERSON] отримав кредит в Христинівському відділенні АППБ «Аваль» в розмірі 25000 грн., кредит погашений 02.06.2008 р. 14.09.2007 р. відповідач [PERSON] отримав кредит у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 20000 грн., кредит погашений 15.03.2010 р. Копії відповідних кредитних договорів наявні у матеріалах справи. У кредитному договорі від 14.09.2007 р. призначенням кредитних коштів прямо вказано придбання автомобіля. В період здійснення підприємницької діяльності обороти відповідача [PERSON] по рахунках складали : - з 2005 р. по 2010 р. дебетові - 362 073,57 грн., кредитові - 357 931,20 грн. (довідка банку № 46а від 03.04.2011 р.); - з 03.10.2010 р. по 12.2013 р. дебетові - 589 904,27 грн., кредитові - 594 874,89 грн. (довідка банку № 45 від 03.04.2014 р.). А всього обороти фізичної особи - підприємця відповідача [PERSON] з 2005 по 2013 р. р. становлять: дебетові - 951 977, 84 грн., кредитові - 952 806, 09 грн., що свідчить про фінансову самодостатність в підприємницькій діяльності та можливість набуття у власність підприємця транспортних засобів. Погашення кредитів в банку здійснювалось відповідачем [PERSON] готівкою від доходу, отриманого від його підприємницької діяльності з перевезення пасажирів. Інших джерел до погашення кредиту в банку не було. Перший кредит в перші місяці 2006 р. відповідач [PERSON] не мав можливості повертати банку, а тому гроші для погашення кредиту позичав у свого кума [PERSON] Автобус «Богдан А091», н/з [NUMBER], 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 567789, видане Уманським ВРЕР УДАІ УМВС України в Черкаській області 07.05.2011 р., відповідач [PERSON] придбав в 2011 р. на позичені спеціально для придбання автобусу у тещі [PERSON] кошти в сумі 11000 доларів США. Отримані ним в позику кошти на даний час повернув тещі частково. Кошти виплачував особисто від доходу, отриманого від зайняття підприємницькою діяльністю. Ринкова вартість автобуса «Богдан А091» відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 25 від 02.06.2014 р. на дату оцінки складає 83515, 96 грн. Автобуси відповідач [PERSON] купував особисто, тому реєстрація цих транспортних засобів здійснювалась на нього. Набуття транспортних засобів у власність відповідача [PERSON] після реєстрації його як фізичної особи - підприємця (15.07.2002 р.) і належність транспортних засобів йому підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, копії яких наявні у матеріалах справи і зазначені вище. Вказані вище транспортні засоби відповідач [PERSON] використовував для здійснення підприємницької діяльності, а не для потреб сім'ї. Підтвердженням здійснення підприємницької діяльності та використання автобусів з метою перевезення пасажирів відповідачем [PERSON] є такі документи: - ліцензія серії [NUMBER] на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, строк дії ліцензії: 17.08.2010 р. - необмежений; - ліцензійна картка № [NUMBER] ПП [PERSON] до ліцензії [NUMBER] на автобус «Богдан А091», н/з [NUMBER]; - ліцензійна картка № [NUMBER] ПП [PERSON] до ліцензії [NUMBER] на автобус ЗІЛ -325010, н/з [NUMBER]; - ліцензійна картка № [NUMBER] ПП [PERSON] до ліцензії [NUMBER] на автобус ГАЗ -32213, н/з [NUMBER]; - договір №1/2009/2.13.2.-2 від 25.09.2009 р. з перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування; - договір №3/2012/3.8.2-1 від 30.05.2012 р. з перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування; - договір №3/2012/3.8.2.-2 від 30.05.2012 р. з перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування; - договір №04/2013/2 від 06.11.2013 р. на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування; - договір №1 про автотранспортне забезпечення евакуаційних заходів у разі загрози або виникнення надзвичайних ситуацій від 14.10.2013 р. Враховуючи, що з 15.07.2002р. і на час придбання автобусів ГАЗ в 2006 р., ЗІЛ в 2008 р., «Богдан» в 2011 р. відповідач [PERSON] був зареєстрований як фізична особа - підприємець та здійснював підприємницьку діяльність, придбання автобусів здійснював для зайняття підприємницькою діяльністю з метою одержання прибутку, придбані автобуси використовувались в його підприємницькій діяльності, тому суд вважає вказані автобуси майном фізичної особи - підприємця [PERSON] Обставини отримання коштів в банку на придбання автобусів ГАЗ і ЗІЛ, одержання позики на придбання автобуса «Богдан» для зайняття відповідача [PERSON] підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів підтвердила у своєму поясненні в судовому засіданні позивач [PERSON] Набуваючи під час шлюбу на своє ім'я автобуси для здійснення підприємницької діяльності, використовуючи дане майно для підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, відповідач [PERSON] діяв виключно як суб'єкт господарювання фізична особа -підприємець. З цих підстав спірне майно - автобуси необхідно вважати майном, що є особистою приватною власністю одного з подружжя відповідно до ст. 57 СК України, а не об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що врегульовано нормами ст. ст. 60, 61 СК України. Така правова позиція в даній цивільній справі узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-79-цс13, яка згідно з ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, відповідно до якої майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Крім того, згідно з п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України, ст.52 ЦК України майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Посилання представника позивача [PERSON] на рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 р. у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. У даному випадку спірне майно не належить приватному підприємству, тому вказане рішення Конституційного суду України не може бути застосовано. Оскільки спірне майно - автобуси не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed