Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 7.455 га, що розташована на території Лозуватської сільської ради Пятихатського району Дніропетровської області. 28 квітня 2006 року між нею та СФГ «Гермес» було укладено договір оренди землі, згідно якого вона передала останнім у строкове платне користування вказану земельну ділянку строком на пять років. В 2009 році між ними була укладена додаткова угода до договору оренди від 28.04.2006 року, згідно якої строк дії договору оренди змінений на 25 років. 10 грудня 2014 року між СФГ «Гермес» та відповідачем укладений договір купівлі-продажу посівів № 45/12/Б, згідно умов якого разом з посівами до відповідача перейшло право користування належною їй земельною ділянкою, із збереженням за відповідачем усіх прав та обовязків орендаря. Крім того, 17 січня 2015 року між СФГ «Гермес» та відповідачем укладена додаткова угода до Договору землі № 7, згідно якого СФГ «Гермес» передало відповідачу право оренди належної їй земельної ділянки. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу посівів від 10 грудня 2014 року № 45/12/Б, що укладений між СФГ «Гермес» та ТОВ «Гермес» у частині переходу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від продавця до покупця за договором та додаткову угоду від 17 січня 2015 року № 7 до договору оренди землі від 28.04.2006 року, оскільки вказані угоди були укладені з порушенням вимог цивільного закондавства, а саме вона не була повідомлена про намір продажу СФГ «Гермес» права користування її земельною ділянкою та додаткова угода від 17 січня 2015 року № 7 про право оренди земельної ділянки укладена не з нею, як власником земельної ділянки, а з юридичною особою, яка не є стороною договору оренди від 28.04.2006 року. Крім того, просила скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за ТОВ «СФГ Гермес», проведену 18 березня 2015 року. 11 грудня 2015 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій позивач просила в порядку усунення перешкод в здійсненні нею свого права володіння земельною ділянкою зобовязати відповідача негайно повернути їй земельну ділянку та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати /а.с.72-75/. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач ТОВ СФГ «Гермес» в судові засідання свого представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення в газеті «Вісті «Придніпровя» № 104(1699) від 31.12.2015 року /а.с.103/, № 3 (1702) від 21.01.2016 року /а.с.108/ та № 24(1723) від 07.04.2016 року. Третя особа реєстраційна служба Пятихатського районного управління юстиції свого представника в судове засідання не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, оскільки представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи ТОВ СФГ «Гермес» було сповіщено належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористались правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 7.455 га, що розташована на території Лозуватської сільської ради Пятихатського району Дніпропетровської області, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 540984 /а.с.5/. 28 квітня 2006 року між [PERSON] та СФГ «Гермес» в письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки № 129, згідно якого [PERSON] передала СФГ «Гермес» в строкове платне користування належну їй земельну ділянку строком на 5 років /а.с.6-7/. Даний договір пройшов відповідну державну реєстрацію та є зареєстрованим у в Жовтоводському відділі ДРФ ДП Центр ДЗК за № 040613800159, про що мається відповідний запис в договорі. 26 травня 2009 року між позивачем [PERSON] та СФГ «Гермес» укладено додаткову угоду про внесення змін до вказаного договору оренди землі, в якій, зокрема, строк дії договору визначено 25 років /а.с.8/. 10 грудня 2014 року між СФГ «Гермес» та ТОВ «СФГ Гермес» укладено договір купівлі-продажу посівів № 45/12/Б, згідно якого продавець СФГ «Гермес» передало у власність покупцю ТОВ «СФГ Гермес» посіви озимої пшениці, які розташовані на земельній ділянці, щодо якої укладено Договір оренди землі № 129 від 28.04.2006 року. Разом з посівами на підставах, передбачених ст. 411 ЦК України від Продавця до Покупця перейшло право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, належне Продавцю на підставі договору оренди землі із збереженням за Покупцем усіх прав та обовязків Орендаря, передбачених Договором оренди землі (п.1.4 Договору)/а.с.9-10/. Як вбачається з матеріалів справи СФГ «Гермес» 10.12.2014 року за вих № 10/12/045 надіслало позивачу повідомлення, згідно якого [PERSON] запропоновано у разі наявності бажання придбати право користування земельною ділянкою, що є обєктом оренди за Договором оренди землі повідомити про це протягом одного місяця, направивши відповідний лист на їх адресу /а.с.11/. Проте суд зазначає, що жодних доказів направлення та/або вручення (отримання) вказаного повідомлення позивачу матеріали справи не містять, доказів іншого до суду не надано, у звязку з чим суд приходить до висновку про неповідомлення СФГ «Гермес» позивача про укладений ним з ТОВ «СФГ «Гермес» договір купівлі-продажу посівів № 45/12/Б від 10.12.2014 року на земельній ділянці, що належить позивачеві. Таким чином, орендар здійснив передачу права користування земельною ділянкою без повідомлення про це власника земельної ділянки, а тому п.1.4 Договору купівлі-продажу посівів № 45/12/Б від 10 грудня 2014 року в частині переходу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від продавця до покупця за договором, укладений між СФГ «Гермес» та ТОВ «СФГ Гермес» слід визнати недійсним. 17 січня 2015 року між СФГ «Гермес» та ТОВ «СФГ Гермес» укладена додаткова угода № 7 до Договору оренди № 129 від 28 квітня 2006 року, згідно якої сторони дійшли згоди здійснити передачу від СФГ «Гермес» до ТОВ «СФГ Гермес» права оренди земельної ділянки за договором оренди землі, набутого СФГ «Гермес» на підставі Договору оренди землі № 129 від 28.04.2006 року /а.с.12/. Відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб та ФОП за рішенням засновників СФГ «Гермес» (код ЄДРПОУ 32254925) припинено, про що вчинено відповідний реєстраційний запис від 07.05.2015 року, дані щодо правонаступництва відсутні. Суд звертає увагу і на ті обставини, що згідно вищевказаного витягу з ЄДР юридичних осіб та ФОП 05.06.2015 року керівником (підписантом, в подальшому головою комісії з припиненням або ліквідатором) вказаної юридичної особи - СФГ «Гермес» (код ЄДРПОУ 32254925) з 11.03.2014 року до часу припинення 07.05.2015 року був [PERSON], яким 10.12.2014 року та 17.01.2015 року підписані вищевказані угоди від імені СФГ «Гермес». В той же час з 20.01.2015 року [PERSON] є керівником відповідача ТОВ «СФГ «Гермес», що за оскаржуваною угодою набуло право суборенди земельною ділянкою позивача, у звязку з чим вбачається, що з 20.01.2015 року керівником СФГ «Гермес» (до часу її припинення) та ТОВ «СФГ «Гермес» (по час розгляду справи) була одна й та сама особа - [PERSON] Згідно з положеннями ч.ч.2-4 ст.10 ЦПК України, яка закріплює зміст принципу змагальності цивільного судочинства, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст . 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч.2,3 ст.58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Положення ст.60 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п.п.1),2) ч.1 ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення окрім іншого вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Так, відповідно до ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України, яка є спеціальною нормою регулювання правовідносин щодо найму (оренди) земельної ділянки, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Так, ст.2 Закону України «Про оренду землі» (надалі Закон про ОЗ) передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відтак, оскільки умовами договору оренди земельної ділянки від 28 квітня 2006 року будь-яких окремих положень щодо суборенди ділянок не передбачено, при укладені будь-яких додаткових угод до договору оренди, та відповідно при укладенні угоди щодо суборенди земельних ділянок, сторони за угодами повинні керуватися вищевказаними положеннями Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст.8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення на період дії договору оренди можуть обмінюватися належними їм правами користування земельними ділянками шляхом укладання між ними договорів суборенди відповідних ділянок, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Проте, так як умовами договору оренди земельної ділянки від 28 квітня 2006 року право суборенди не передбачалось, будь-якої згоди позивач як власник ділянок на її передачу в суборенду та/або користування ділянками на інших підставах (в т.ч. укладення будь-яких інших цивільно-правових угод додаткової угоди до договору оренди, купівлі-продажу посівів тощо), не надавала, а земельні ділянки, що належать позивачеві, в порушення встановленого законом порядку передані шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди особами, одна з яких не є стороною за первісним договором оренди, без будь-якого повідомлення та/або згоди (відома) власника, суд вважає заявлені позивачем вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельних ділянок від 17.01.2015 року, на підставі яких відповідач неправомірно набув право оренди земельних ділянок позивача, обґрунтованими, підтвердженими дослідженими судом доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Що ж стосується вимог позивача, щодо скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ СФГ «Гермес», проведеної 18.03.2015 року суд приходить до наступного висновку. Як встанволено в судовому засіданні позивач [PERSON] з приводу скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ СФГ «Гермес», проведеної 18.03.2015 року до реєстраційної служби Пятихатського районного управління юстиції не зверталась, відмови не отримувала, у звязку з чим суд приходить до висновку, що дані вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача в сумі 243,60 грн. та витрати за публікацію оголошення в пресі в розмірі 600 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial