Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом позбавлення відповідача права користування належними їй 31/100 частками житлового будинку за [ADDRESS], а саме: коридором 2-1 пл. 2,5 кв.м., коридором 2-2 пл. 5,3 кв.м., житловою кімнатою 2-3 пл. 6,7 кв.м., кухнею 2-4 пл. 8,4 кв.м., прихожою 4-1 пл. 6,4 кв.м., кухнею 4-2 пл. 7,5 кв.м., санвузлом 4-3 пл. 4.0 кв.м., житловою кімнатою 4-4 пл. 19,2 к в.м, житловою кімнатною 4-5 пл. 13,7 кв.м., житловою кімнатою 4-6 пл. 11,4 кв.м., загальною площею 85,1 кв.м., житловою 51,0 кв.м., та виселення із вказаних приміщень будинку. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що вона є власником 31/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 13.04.21017 року, згідно умов якого мати [PERSON] подарувала їй 31/100 частку спірного житлового будинку. У вказаному будинку зареєстрований та проживає колишній чоловік її матері [PERSON] Відповідач не є членом її родини, на момент вселення вони не проживали разом з ним та не вели з ним спільного господарства. Вона, як новий власник будинку заперечує відносно проживання в ньому відповідача, оскільки бажає використовувати належне їй майно на власний розсуд для проживання власної сім'ї, а саме чоловіка та двох малолітніх дітей. У добровільному порядку відповідач виселятись та знятись з реєстрації не бажає. Посилаючись на те, що на даний час в неї існує необхідність проживати у будинку зі своєю сім'єю, а відповідач відмовляється добровільно звільнити його, позивачка просила задовольнити її вимоги. Відповідач подав відзив (заперечення) на позовну заяву. Вказав, що у спірному будинку проживає з 1992 року, вселився зі згоди батька дружини [PERSON], у зв'язку з одруженням із [PERSON] З моменту одруження, він разом із [PERSON], її дітьми, батьками проживали однією сім'єю, мали спільний сімейний бюджет, робили ремонт будинку та його добудову. В результаті добудови, яка була здійснена за рахунок його власних коштів, збільшено площу будинку, що дало можливість його сім'ї проживати окремо від батьків дружини. З моменту виїзду дружини за кордон, відносини у сім'ї погіршились та вони розірвали шлюб. Однак, він продовжував проживати у спірному будинку, в усному порядку між ними було погоджено розподіл будинку. У період з 2009- 2017 рік позивач не проживала у будинку, оскільки перебувала за кордоном. Він постійно проживає за даною адресою, сплачує комунальні послуги та іншого житла не має. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, зіславшись на доводив викладені у ньому. Відповідач та його представники [PERSON], [PERSON] заперечили щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у запереченнях на позов. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02.10.2015 року Першою тернопільською державною нотаріальною конторою зареєстрованим в реєстрі за № 3/2065, [PERSON] стала власником 31/100 частин будинку по [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] 13 квітня 2017 року [PERSON] подарувала [PERSON] 31/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] що підтверджується договором дарування від 13.04.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстрованим у реєстрі за № 1712. У 31/100 частини даного будинку входять наступні приміщення: коридор 2-1 пл.2,5 кв.м.; коридор 2-2 пл.5,3 кв.м., житлова кімната 2-3 пл.6,7 кв.м., кухня 2-4 пл.8,4 кв.м., прихожа 4-1 пл.6,4 кв.м., кухня 4-2 пл.7,5 кв.м., санвузол 4-3 пл.4,0 кв.м., житлова 4-4 пл.19,2 кв.м., житлова 4-5 пл.13,7 кв.м., житлова 4-6 пл.11,4 кв.м., вбиральня під літ.В, 2/3 огорожі та 2/3 вимощення; загальною площею 85,1 кв.м., житловою площею 51, 0 кв.м. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №85013874 від 13 квітня 2017 року встановлено, що право власності на 31/100 частину будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON].04.2017 року . Дана обставина стверджується також Технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок, виданим на ім'я позивачки 22.05.2017 року, зазначеними в ньому планами будинку та земельної ділянки. Згідно записів у будинковій книзі для прописки громадян, що мешкають у будинку, у даному будинку прописані: [PERSON] - з 08.06.1981 р., [PERSON] - прописаний з 09.04.1996 року, [PERSON] з 13.12.2000 р., [PERSON] - з 19.06.2017 р., [PERSON] з 19.06.2017 р., [PERSON] - з 19.06.2017 р. Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стан громадян про шлюбу від 22 березня 2017 року встановлено, що 12 травня 1994 року [PERSON] зареєструвала шлюбі із [PERSON], який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайнного суду від 20.05.1998 року. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу за № 00018055101 від 16 травня 2017 року та свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області від 02.12.2002 року серії [NUMBER] вбачається, що 02 грудня 2002 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] про що зроблено актовий запис за №764. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON]( сусідка), [PERSON] (тітка позивача) та [PERSON].( рідний брат [PERSON], дядько позивача), суду пояснили, що [PERSON] проживає за вказаною адресою більше 20 років, вселився у зв'язку із одруженням із [PERSON] Спільне подружнє життя між ними не склалось, а тому [PERSON] виїхала за кордон з метою заробити кошти на навчання та утримання дітей. За час спільного подружнього життя будь-яких добудов до будинку відповідач не здійснював. Відносини між відповідачем, дружиною [PERSON] та її дітьми, у тому числі [PERSON] не склалися. Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до вимог ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Встановлено, що відповідач [PERSON] вселився та проживає у будинку зі згоди колишнього власника, є членом сім'ї колишнього власника будинку [PERSON], яка 13 квітня 2017 року розпорядилася зазначеним будинком, подарувавши його позивачу. На даний час, власником житлового будинку є позивач, відповідач не є власником та наймачем цього будинку, не є членом сім'ї позивача у розумінні сімейного законодавства, користується будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажає, чим порушує права позивача на користування та розпорядження ним своїм майном, а тому наявні правові підстави, визначені статтею 391 ЦК України, для задоволення позову. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги те, що відповідач не є членом сім'ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками не пов'язані, суд вважає, що позивачу слід усунути перешкоди в користуванні майном шляхом позбавлення [PERSON] права користування 31/100 частки житлового будинку за [ADDRESS], а саме: коридором 2-1 пл. 2,5 кв.м., коридором 2-2 пл. 5,3 кв.м., житловою кімнатою 2-3 пл. 6,7 кв.м., кухнею 2-4 пл. 8,4 кв.м., прихожою 4-1 пл. 6,4 кв.м., кухнею 4-2 пл. 7,5 кв.м., санвузлом 4-3 пл. 4.0 кв.м., житловою кімнатою 4-4 пл. 19,2 к в.м, житловою кімнатною 4-5 пл. 13,7 кв.м., житловою кімнатою 4-6 пл. 11,4 кв.м., загальною площею 85,1 кв.м., житловою 51,0 кв.м., та виселення його із вказаних приміщень будинку. При цьому, суд прийняв до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідач [PERSON] самостійного права на спірне житло з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, а його право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був. Суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів на положення статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК Української РСР, оскільки вказані норми містять загальні норми, які забезпечують гарантії громадян на виселення із займаного житлового приміщення лише з підстав, встановлених законом. Безпідставними є заперечення відповідача в частині наявності в нього права користуватися спірним будинком з підстав, що такий належить на праві спільної сумісної власності, і за його особисті кошти здійснено добудову спірного будинку, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних заперечень матеріали справи не містять. Необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам ст.ст.316, 317, 319, 321, 383 ч.1, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст.64 ч.2, 156 ч.1 Житлового кодексу України, ст.41 Конституції України суд вважає й заперечення відповідача в частині порушення його конституційного права на житло та неможливості виселення його з будинку без надання іншого жилого приміщення. Відсутність у відповідача іншого житла не може мати наслідком обмеження прав позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони носять загальний характер та будь-якого значення для вирішення даної справи не мають. Посилання відповідача на тривале проживання у будинку, не проживання позивача у будинку до 2017 року не є підставою для набуття відповідачем права користування спірним жилим приміщенням.

Outcome: approved