Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26.09.2009 року нею укладено шлюб з відповідачем [PERSON] , зареєстрований у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з матір`ю окремо від відповідача. Зазначає, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів та розбіжність у поглядах на життя, втрату один до одного почуття поваги та любові. Стверджує, що подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Зважаючи на нерегулярний, мінливий дохід відповідача, який працює неофіційно, зазначає на необхідність стягнення судом аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі викладеного позивач просить суд: розірвати шлюб, зареєстрований 26.09.2009 року між нею та відповідачем; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн. щомісячно з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 26.04.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачем подано відзив на позовну заяву від 10.06.2019 року, згідно з яким проти позовних вимог в частині розірвання шлюбу останній не заперечує, а в частині вимоги про стягнення аліментів просить суд стягнути на утримання сина 1000 грн. Такий розмір аліментів відповідач обґрунтовує неналежним станом здоров`я, що перешкоджає йому працевлаштуватися, а також необхідністю утримувати непрацездатних батьків у зв`язку з їх інвалідністю: мати [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи, а батько [PERSON] - особою з інвалідністю третьої групи. Позивачем надано відповідь на відзив від 01.07.2019 року, згідно з якою позивач заперечує доводи відповідача про неспроможність сплачувати аліменти, оскільки останній систематично отримує дохід від розробки інтернет-ресурсів (сайти, інтернет-магазини і т.д.), стверджуючи, що батьки відповідача навпаки допомагали їх сім`ї. На підтвердження витрат, здійснених позивачем на утримання сина у червні 2019 року, додано відповідні фіскальні чеки. Відповідачем подано заперечення на відповідь від 03.07.2019 року, у якому відповідач наголошує на необґрунтованості позиції позивача стосовно належного матеріального стану відповідача, яка не підтверджена відповідними доказами. Вказує, що комісією МСЕК (повідомлення закладу охорони здоров`я про рішення МСЕК від 21.06.2019 року) відповідачеві надано третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 25.06.2019 року за № 328. Представником позивача 05.07.2019 року подано до суду пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України. Зокрема, представник позивача з посиланням на акаунт відповідача на спеціалізованому ресурсі www.fl. ru /search/ - www.fl.ru/users/maximkotut/?F=8&stamp=68172, зазначає, що у портфоліо відповідача вказано на його досвід роботи, що складає 7 років; вартість години роботи - 10 $, вартість місяця роботи - 1000 $, спеціалізація - дизайн та арт/логотип. Також представник позивача наголошує, що користувач на ресурсі зареєстрований 8 років. Доводи відповідача про необхідність фінансової підтримки його батьків представник позивача спростовує загальнодоступними відомостями, зазначеними матір`ю відповідача, яка є суб`єктом декларування, оскільки працює в УПСЗН Хмельницької міської ради на посаді заступника начальника управління - начальника відділу адресних соціальних допомог та компенсацій, з яких відомо, що сукупний дохід [PERSON] та [PERSON] протягом 2018 року склав 376257 грн. Ухвалою суду від 05.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. 21.08.2019 року відповідачем до суду скеровано пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, у яких він вказує, що позивачем надано суду недостовірну інформацію щодо відношення стороннього акаунта на спеціалізованому онлайн-ресурсі до відповідача, і, відповідно, позивачем висловлено хибні підрахунки його стажу роботи, заробітку. Зауважує, що наявність доходів у батьків відповідача не спростовують їх інвалідності та не виключають необхідності надання їм допомоги зі сторони відповідача. Вказує, що позивач працює стоматологом в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака, надає стоматологічні послуги у приватній стоматологічній клініці «Естет», однак, перебуваючи у шлюбі, відповідач від дружини не отримав жодної матеріальної підтримки, хоча хворіє з листопада 2018 року. Позивач та її представник у даному судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Відповідач у даному судовому засіданні проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечив, при цьому, просив визначити розмір аліментів, присуджений до стягнення судом, у сумі 1000 грн., посилаючись на те, що він безробітній, отримує пенсію, здійснює утримання батьків, які є особами з інвалідністю. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.09.2009 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 119, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.09.2009 року. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Малолітня дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, який не заперечує проти розірвання шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сім`я розпалася остаточно. Умови для примирення позивача та відповідача відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження може суперечити інтересам сторін, а відтак, на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, за положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю та потребує матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітнім сином, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, особою з інвалідністю третьої групи (загальне захворювання), відсутність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року установлено прожитковий мінімум 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Водночас відповідач не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. Доводи відповідача про те, що у нього неналежний стан здоров`я, що перешкоджає йому працевлаштуватися, а також необхідність утримувати непрацездатних батьків у зв`язку з їх інвалідністю, не є достатньою підставою для стягнення з нього аліментів на дитину у розмірі, щодо якого він не заперечує (1000 грн.), а також не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття сина [PERSON] , батьком якого він є, який у свою чергу має право на належний рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, морального і соціального розвитку. Тому доводи позивача в частині визначення розміру аліментів, викладені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, не заслуговують на увагу. На думку суду, розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позов пред`явлений 27.03.2019 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дитини та поділу спільного майна сторін у межах даного позову не заявлено. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Враховуючи викладене, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею судовий збір у розмірі 768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір в розмірі 768,40 грн. на користь держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved