Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Першої київської державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником ? частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.11.1998 року згідно з наказом № 21186. Окрім неї, іншими співвласниками кожний по ? частці квартири є: її чоловік - [PERSON] та їх діти - [PERSON] та [PERSON] У 2017 році у неї виникло бажання вчинити нотаріальну дію щодо її частки квартири у праві спільної сумісної власності, проте виявилося, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 27.10.2004 року, внесені Першою київською державно нотаріальною конторою, відносно квартири наявні обтяження, а саме - арешт, накладений ухвалою б/н від 30.09.1996 року міжобласного суду м. Києва, власник - Київський завод «Квант». Вважає, що наявність вказаного арешту перешкоджає реалізації її права власності на частку квартири, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі ордеру адвоката від 08 вересня 2019 року (а.с.27), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодження позивача. За ініціативи суду ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет позову - [PERSON], [PERSON], [PERSON], - як співвласників спірної квартири, та Київський завод «Квант», - в інтересах якого накладався арешт на спірну квартиру (а.с. 32-33). В судовому засіданні треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. При цьому, до участі у справі в якості третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги не предмет позову, не вступили, ними це питання не було ініційоване. Третя особа - Київський завод «Квант»в судове засідання не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, за погодженням сторін, третіх осіб визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, третіх осіб, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч.2 п.4 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та треті особи - чоловік позивачки - [PERSON] та їх діти - [PERSON] та [PERSON]- є співвласниками у рівних частках квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.11.1998 року згідно з наказом № 21186 (а.с. 8-9). Відносно квартири наявні обтяження згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 27.10.2004 року, внесені Першою київською державно нотаріальною конторою, а саме - арешт, накладений ухвалою б/н від 30.09.1996 року міжобласним судом м. Києва, власник - Київський завод «Квант» (а.с. 13). Позивач вважає, що наявність вказаного арешту перешкоджає реалізації її права власності на частку квартири й просить скасувати арешт на квартиру [ADDRESS]. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільнемайно) (ч.1 ст. 355 ЦК України) Майно може належати особам на праві спільної часткової абона праві спільної сумісної власності (ч.2 ст. 355 ЦК України) Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст. 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст. 358 ЦК України). Відповідно, правом на звернення до суду за захистом порушеного права належить всім співвласникам, оскільки останні володіючи квартирою на праві спільної сумісної власності. При цьому, решта співвласників [PERSON] [PERSON] та [PERSON]до суду з відповідним позовом не звертались й не делегували свої повноваження позивачу на звернення до суду. Зважаючи на викладене в особі позивачки вбачаються ознаки частково неповноважного позивача, яка будучи лише співвласиком майна, просить скасувати арешт відносно всієї квартири, співвласниками якої є й інші особи. Окрім того, позивачем не вірно визначено коло відповідачів, оскільки арешт накладений в інтересах Київського заводу «Квант» як колишнього співвласника, проте позивачем позов до вказаної особи не пред»явлений. Суд, надавши правову оцінку спірним правовідносинам й обраного позивачем способу захисту порушеного права, колу належних відповідачів, вважає, що позивачем він невірно обраний із таких підстав. В судовому засіданні, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, за положенням якого суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, враховуючи забезпечення прав позивача в судовому засіданні, з»ясовував питання щодо правильності обраного ним способу захисту порушеного права та визначення належних відповідачів, проте останній погодив правильність обраного способу захисту порушеного права та особи відповідача. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позов, пред»явлений до неналежного відповідача та/або не до всіх відповідачів, підлягає відмові у задоволенні, оскільки саме позивач вправі визначатися із особою відповідача, при цьому суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначеного позивачем способу захисту порушеного права, особи позивача, яка є лише співвласницею майна, при цьому нею ставиться вимога щодо всього майна, та визначеного кола відповідачів, правові підстави для задоволення позову відсутні. Приймаючи до уваги наслідки розгляду справи, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 355, 357, 358, 361 ЦК України, ч.2 п.4 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України,

Outcome: dismissed