Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на нетривалі неодноразові поїздки. Позов мотивовано тим, що 17 липня 2009 року сторони уклали шлюб, від якого у них [INFO] року народився син - [PERSON] В зв'язку з проведенням антитерористичної операції на сході України, а також небезпекою, яка виникла в м. Донецьк, влітку 2014 року позивач разом з відповідачем та неповнолітнім сином переїхали до м. Вінниці. Після кількох тижнів спільного життя на новому місці, відповідач залишив сім'ю та переїхав до м. Феодосії Автономної Республіки Крим де проживає на даний час. Крім того, за весь час з моменту від'їзду відповідача на нове місце проживання, він жодного разу не відвідав свою сім'ю та не приймав участі у вихованні свого сина. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року, справа № 127/19594/17 шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що в м. Донецьк, тобто на непідконтрольній території, у неї залишилася бабуся, яку час від часу необхідно провідувати, оскільки вона має похилий вік, однак, враховуючи ті обставини, що згідно з чинним законодавством України для переміщення її малолітнім сином через лінію зіткнення у межах Донецької області необхідна згода батька, а отримати її в неї немає жодної можливості, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить надати малолітньому [PERSON], [INFO], дозвіл на нетривалі неодноразові поїздки на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - [PERSON], протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили у супроводі матері - [PERSON].. Позивач [PERSON], та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи те, що представник позивача не заперечує щодо ухвалення заочного рішення, також вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача постановивши по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року, справа № 127/19594/17 шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 14). Сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 26 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області (а.с. 9). Як вбачається із довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач та її малолітній син - [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 10, 11). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.14). Судом встановлено, що в м. Донецьк залишилась проживати бабуся позивача - [PERSON], [INFO] (а.с. 15-18) та у неї виникає необхідність її відвідувати, а так як відповідач знаходиться на території Автономної Республіки Крим, позивач не має можливості взяти у відповідача дозвіл на вивіз малолітнього сина до м. Донецьк, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території. Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166- V від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21січня 1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222-ог (зі змінами і доповненнями), передбачено, що в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Частиною 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки надання дозволу на нетривалі неодноразові поїздки на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області малолітнього [PERSON] без дозволу (згоди) і супроводу батька відповідає його найвищим інтересам . Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 704,80 грн. судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. 33 Конституції України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved