Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась у суд із вказаним позовом, в обґрунтування позову зазначила, що з 02 вересня 2006 року вона перебуває з [PERSON] у шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Вовчанського районного управління юстиції Харківської області, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений актовий запис № 98. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , які поживають з нею та знаходяться на її утриманні. Подружні відносини припинені через різне ставлення у поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаємопорозуміння між ними, тому вважає неможливим збереження сім`ї надалі, просила шлюб з відповідачем розірвати, визначити місце проживання дітей разом з нею та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття та стягнути з нього понесені нею судові витрати по сплаті судового збору. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалася судом завчасно та належним чином. Надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Справу просила розглядати у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався судом завчасно та належним чином. Надав суду заяву, у якій позовні вимоги [PERSON] визнав частково, проти стягнення аліментів на її користь на утримання дітей не заперечував. Позовні вимоги, щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей не визнав, просив в цій частині позовних вимог відмовити. Справу просив розглядати у його відсутності. Представник третьої особи по справі в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався судом завчасно та належним чином. Надав до суду заяву в якій зазначив, що проти визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю, [PERSON] , не заперечує. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2002 року (а.с. 7), від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 8,9), сімейне життя\~позивача та відповідача не склалось, у зв`язку з тим, що вони мають різне ставлення у поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаємопорозуміння сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Згідно\~ст. 112 Сімейного кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При вирішення спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позов до суду про розірвання шлюбу позивачкою подано ще у листопаді 2018 року, на день розгляду справи минуло вже більше шести місяців, і позивачка наполягає на розірванні шлюбу. У наданий судом строк для примирення сторони не примирилися. Таким чином, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а тому позовні вимоги \~ [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та приписи ч. ч. 7, 8\~ст. 7 СК України\~зобов`язують суд при вирішенні будь - яких питань щодо дітей виходити із якнайкращого забезпечення їх інтересів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.\~За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ з відповідними змінами та доповненнями\~\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. В даному випадку норми закону передбачають обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи вказаний розмір аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки виконавчого комітету Вовчанської міської ради Харківської області про склад сімї № 108 від 11 лютого 2019 року, позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із дітьми: донькою [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] (а.с. 40), в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що неповнолітні діти проживають з позивачем по справі та перебувають на її утриманні. Таким чином, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення аліментів, а тому вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26 листопада 2018 року і до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, після чого в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] до досягнення повноліття дитиною [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За правилами ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 171 СК України регламентовано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно договору дарування жилого будинку від 13 серпня 2008 року, [PERSON] є власником жилого будинку [ADDRESS] (а.с. 41). З висновку Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 23 квітня 2019 року про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд вбачає, що [PERSON] мешкає по [ADDRESS] разом зі своїми малолітніми дітьми. Дітям створені належні умови для проживання, навчання та розвитку. [PERSON] здатна забезпечити дітей всім необхідним та має розвинутий батьківський потенціал. Вовчанська РДА вважає за доцільне визначити місце проживання вказаних малолітніх дітей разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57-58). При ухваленні рішення судом встановлені обставини, досліджені письмові докази у їх сукупності та співставленні, а також зроблені висновки відносно того, що позивач характеризуються лише з позитивної сторони, житлові умови є належними для проживання та виховання малолітніх дітей. Таким чином, проживання [PERSON] та [PERSON] разом з позивачем відповідає їх інтересам, оскільки мати має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи виключно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дітей, закріплених у нормах закону, в інтересах самих дітей, з метою якнайкращого забезпечення прав та їх інтересів, дійшов висновку, що місцем проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] слід визначити з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2018 року складає 1762 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~При зверненні до суду із позовною вимогою про розірвання шлюбу, позивач згідно квитанції (а.с. 1) сплатила 704 грн. 80 коп., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. \~ \~ \~ \~Окрім цього, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати за позовні вимоги про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей у вигляді судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. \~ \~ \~ \~Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 110,\~112,\~113,\~114, 180-182, 191 СК України,

Outcome: partial