Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Заводський районний відділ в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом 14.07.2015 р., вона придбала у [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діяв від свого імені та імені [PERSON] на підставі довіреності, квартиру за адресою: [ADDRESS]. Під час укладання вказаного договору, відповідачі зобов'язались знятися з місця реєстрації за вищевказаною адресою до 16.07.2015 р. Всі продавці, крім [PERSON] виконали вказане зобов'язання, а відповідач ухилився від здійснення передбачених договором дій. Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у належній їй квартирі порушує її права як власника вказаного нерухомого майна. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач та її представник, повідомлені про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, не використали наданого права на участь у судовому засіданні. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у її відсутності, заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою представника позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд не бере до уваги заяву, яка надійшла до суду 10.08.2015 р. від імені [PERSON], оскільки вказане поштове відправлення було здійснено у межах міста Запоріжжя, а з інформації, повідомленої відповідачем під час прийняття телефонограми про час та місце розгляду справи вбачається, що він на теперішній час перебуває у м. Донецьку. Представник третьої особи - Заводського районного відділу в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області до суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника вказаної установи. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права власності на це майно. З втратою права власності втрачається і право користування належним майном. Згідно з копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14.07.2015 р., реєстровий № 1772, [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діяв від свого імені та імені [PERSON] на підставі довіреності, продали, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний договір підписано кожною зі сторін особисто, посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у реєстрі, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. У зв'язку з тим, що до теперішнього часу договір не був визнаний недійсним, він є чинним. Відомості про реєстрацію права власності [PERSON] були внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно 14.07.2015 р. (а.с. 9). Підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 зазначеного вище договору купівлі-продажу було передбачено, що продавці зобов'язуються в строк до 16.07.2015 р. знятись з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виконали вказане зобов'язання, а відповідач ухилився від здійснення дій по зняттю з реєстрації. Так, відповідно до копії довідки № 1757 від 20.07.2015 р. за адресою: [ADDRESS] значиться зареєстрованим [PERSON], 1978 року народження (а.с. 11). Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, реєстрація відповідача у спірній квартирі призводить до порушень прав позивача як власника. Так, [PERSON] вимушена оплачувати житлово-комунальні послуги у більшому розмірі з урахуванням зареєстрованого відповідача, який фактично у квартирі не проживає та вказані послуги не отримує. Крім того, реєстрація колишнього власника у квартирі може стати перешкодою при вирішені позивачем питання про розпорядження належним їй житлом. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову і захисту права власності [PERSON] на квартиру, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки з припиненням права власності [PERSON] на квартиру, припинено його право користування цим житлом.

Outcome: approved