Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької місцевої прокуратури № 2, треті особи Запорізька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про скасування арешту на ? частину квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності за договором дарування від 28.10.2009 року належить ? частина квартири №35 у житловому будинку №14 по вул. Яценка у м. Запоріжжі. Однак, на даний час вона позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном, так як на належне їй майно безпідставно накладено арешт згідно з постановою прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 05.07.2010 року. Просила скасувати арешт, накладений постановою прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 05.07.2010 року на 1\\2 частину квартири №35 у житловому будинку №14 по вул. Яценка у м. Запоріжжя. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з тих підстав, що зазначена позовна заява підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Крім того, представником відповідача також надані письмові заперечення проти позову, в яких відповідачем обґрунтовано свою позицію посиланнями на положення чинного законодавства. Представник третьої особи Запорізької філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у судовому засіданні просила вирішити спір на розсуд суду. Представник третьої особи Третьої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив розглянути справу відповідно до вимог законодавства. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши учасників процесу, які зявились у судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Згідно з договором дарування частки квартири від 28 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] прийняла в дар ? частку квартири №35, що знаходиться в житловому будинку №14 по вул. Яценка в м. Запоріжжя. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на ? частку квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі вищезазначеного договору дарування. 16 травня 2015 року [PERSON], [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON], [INFO], та після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини (позивача у справі) було змінено на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖС № 155208 від 16.05.2015 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 55118528) [PERSON] на підставі договору купівліпродажу частини квартири від 03.03.2016 року посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Запорізької області [PERSON] також на праві приватної власності належить ? частина квартири №35, що знаходиться в житловому будинку №14 по вул. Яценка в м. Запоріжжя. З інформаційної довідки з Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (номер запису обтяження 11121541) вбачається, що на підставі постанови прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя б/н від 05.07.2010 року накладений арешт на ? частину квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] Листом прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя № 123-234-15 від 23.10.2015 року позивачу повідомлено про те, що інформація щодо накладення арешту у прокуратурі відсутня та рекомендовано звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства. Як встановлено у судовому засіданні, вказані договори купівлі-продажу від 03.03.2016 року і дарування від 28.10.2009 року, за якими позивач набула право власності на спірну квартиру, не є розірваними та не визнавалися недійсним, а тому, виходячи із презумпції правомірності правочину, позивач є власником спірної квартири. Як випливає із матеріалів справи, на спірну ? частину квартири позивача було накладено арешт постановою прокуратури Орджонікідзевського районна м. Запоріжжя від 05.07.2010 року, однак у інформаційній довідці з Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відомості за яким саме кримінальним провадженням накладений арешт на частину спірної квартири відсутні. Також ці відомості відсутні у Запорізькій філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке вносило до Державного реєстру заборон відповідний запис про арешт. Як зазначила її представник у судовому засіданні, підставою для внесення запису слугувала заява прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 5 липня 2010 р. № 2729, копія якої наявна в матеріалах справи. У вказаній заяві також зазначено підставу накладення арешту постанова прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя б/н від 5 липня 2010 р. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КПК України (1960 року) про рішення, прийняті слідчим або прокурором під час провадження досудового слідства у випадках, зазначених у цьому Кодексі, а також у випадках, коли це визнає за необхідне слідчий або прокурор, складається мотивована постанова. При цьому, згідно п. 9\~Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту його скасування у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до зазначених вимог норм КПК України, питання про зняття заборони на відчуження зі спірної частки квартири вирішено не було. Більше того, з пояснень, наданих у судовому засіданні прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2, яка є правонаступником прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, встановлено, що інформації про хід досудового розслідування кримінального провадження, в межах якого було прийнято вищевказану постанову, немає. Кримінальне провадження можливо було порушене за фактом вчинення злочину, а не відносно конкретної особи. Проте, будь-які документи, в тому числі витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в розпорядженні прокуратури відсутні. Кримінальне провадження до суду не спрямовувалось, отже, і відповідний вирок, в якому суд міг би вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, судом не ухвалювався. Відтак, взагалі відсутні підстави для висновку, що постанова прокуратури від 5 липня 2010 р. про накладення арешту на майно позивача була прийнята в межах кримінального провадження. Отже, посилання відповідача на те, що спір належить вирішувати в порядку кримінального судочинства не можуть бути визнані судом обґрунтованими. Крім того, суд також звертає увагу, що зазначена правова позиція відповідача в даній цивільній справі йде в розріз з позицією прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, наведеній у листі № 123-234-15 від 23.10.2015 року на звернення позивача, за яким позивачу було рекомендовано звернутися до суду з позовом саме в порядку цивільного судочинства. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ч.ч. 1, 2\~ст. 321 ЦК України \~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13, яка є обовязковою для суду (частина друга статті 214, стаття 360-7 ЦПК України), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 316\~ та ч .1 ст. 319 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4\~постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6\~(з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Враховуючи те, що в судовому засіданні не було встановлено неправомірності дій позивача щодо спірної квартири, її участі у кримінальній справі (провадженні), в звязку з чим міг бути накладений арешт на її майно, суд доходить висновку, що наявність арешту на ? частину належної позивачеві квартири порушує право власності позивача, з огляду на що її позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved