Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2020 року залучено до участі в справі орган опіки та піклування Богородчанської районної державної адміністрації, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що 24 лютого 2005 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб, в якому у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , 2008 року народження та дочка [PERSON] , 2009 року народження. 05 березня 2014 року шлюб між ними розірвано. При розірванні шлюбу питання щодо місця проживання дітей не вирішувалося. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року визначено місце проживання сина з відповідачем, і син [PERSON] проживає з батьком. Дочка [PERSON] проживає з нею, однак місце її проживання не визначено. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав з викладених в позовній заяві підстав, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує, щоб дочка [PERSON] залишилась проживати з позивачкою за адресою [ADDRESS] . Представник третьої особи - органу опіки та піклування Богородчанської районної державної адміністрації вважає, що дитина повинна проживати з позивачкою. Заслухавши представника позивачки, відповідача, представника третьої особи, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову немає. В судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2005 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований в Солотвинській селищній раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. В шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. При розірванні шлюбу не вирішувалося питання про визначення місця проживання дітей. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року визначено місце проживання сина [PERSON] з відповідачем і дитина проживає з батьком. Дочка [PERSON] проживає з матір`ю, однак її місце проживання не визначено. 27 листопада 2020 року Богородчанська районна державна адміністрація надала висновок, згідно якого орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так, 11.07.2017р. Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення, тому це дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу ст.6 Декларації з прав дитини від 26.11.1959 р. малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Таких обставин в судовому засіданні не встановлено. За наведених обставин суд вважає, що слід визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] , і це буде відповідати інтересам дитини. На підставі викладеного ст.ст. 7, 161 СК України, ст. 6 Декларації з прав дитини,

Outcome: approved