Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить: стягувати з відповідача в її користь на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7579 грн., щомісячно, з урахуванням індексації, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В позові позивачка покликається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08.12.2016 року, шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 10. Основним місцем проживання відповідача є Іспанія, де він постійно проживає та працює. Тривале роздільне проживання призвело до відчуження між ними та фактичного припинення сімейних відносин. Ухвалою Городенківського районного суду від 13.09.2019 відкрито провадження у цивільній справі № 342/919/19 за її позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Позивачка з відповідачем мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім, проживає з позивачкою та перебуває на її вихованні і утриманні. Позивачка самостійно займається вихованням їхнього сина, кошти на його утримання відповідач надає нерегулярно та в незначних сумах. Відповідач фізично здоровий та працездатний. Протягом останніх 15 років він постійно проживає та працює в Іспанії, орендує квартиру в багатоквартирному будинку у м. Марбелья, де і проживає. Останнім його місцем роботи була компанія, яка займається ремонтом човнів та яхт. В цій компанії відповідач систематично отримував заробітну плату у розмірі 1166 євро на місяць. У його користуванні перебуває автомобіль марки «NISSAN TERRANO». На придбання та експлуатацію автомобіля потрібні кошти, що доводить стабільний матеріальний стан відповідача. У березні 2018 року відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,173 га., розташовану в с. Котиківка Городенківського району, де здійснює будівництво житлового будинку. Будучи матеріально забезпеченим відповідач повинен приймати участь у матеріальному утриманні їхнього сина нарівні з позивачкою, однак всупереч вимогам сімейного законодавства, добровільно цього не робить. Він надає кошти нерегулярно, лише тоді, коли сам забажає, проте витрати на дитину , її харчування та розвиток є регулярними. Однак, відповідач не цікавиться їх обсягом. Саме це змусило позивачку звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Син [PERSON] відвідує дошкільний навчально-виховний заклад «Зірочка». Він потребує збалансованого харчування, вітамінів, добротного взуття та одягу, розвиваючих іграшок та літератури. Крім того, син має схильність до алергічних реакцій, у березні минулого року перехворів на дерматит, що доводиться записом у його медичній карті. У зв`язку з цим, позивачка купляє йому одяг лише з натуральних тканин. Все перелічене вимагає значних матеріальних витрат, і участь відповідача у їх забезпеченні є його обов`язком. Проте, відповідач всупереч вимогам закону не приймає участі у покритті цих витрат нарівні з позивачкою. Відповідач працездатний, фізично здоровий, матеріально забезпечений, постійно працює за кордоном, де отримує стабільну заробітну плату в сумі 1166 євро. За таких обставин позивачка вважає, що має всі підстави просити призначити їй аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі, виходячи з такого розрахунку. Позивачка стверджує, що відповідач отримує заробітну плату в розмірі 1166 євро в місяць, що еквівалентно сумі 30316 грн. (1166*26,0=30316 грн.) Згідно приписів ст.183 СК України на утримання однієї дитини законом передбачено 1/4 частка доходів того з батьків, хто не проживає разом з дитиною 1/4 від 30316 грн. становитиме 7 579 грн. Позивачка [PERSON] та її представник позивачки-адвокат Ігнатюк Л.В. в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з наведених в ньому підстав. Позивач ствердила, що вона хоч ніде і не працює, але займається домашнім господарством і витрачає на утримання дитини більше 4000 грн. щомісячно. 15.11.2019 до суду від відповідача [PERSON] поступив відзив на позовну заяву. Відповідач в судові засідання призначені по справі на 17.12.2018. та 17.01.2020 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. 26 грудня 2019 року від відповідача до суду поступила заява, через поштове відділення, з якої вбачається, що відповідач позовні вимоги, що викладені позивачкою в позовній заяві визнає частково, а саме в межах 2000 грн., щомісячно до виповнення їхнього сина [PERSON] повноліття. Вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, а саме 7579 грн. значно завищена та не обгрунтована відповідними доказами. Мети щодо несплати або ухилення від сплати аліментів в нього немає і не було. Своєму синові він на рівні з позивачкою буде надавати грошову допомогу та приймати участь в його вихованні. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від відповідача станом на 17.01.2020 не надходило. У відзиві та заяві він зазначив, що розмір його зарплати не є стабільним, а залежить від кількості та якості виконаної ним роботи. Передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, всилухавши позивачку, представника позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 08 грудня 2016 року виконкомом Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області стверджується, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 08 грудня 2016 року у виконкомі Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 10. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 грудня 2016 року виконкомом Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 8 від 08.12.2016. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. З довідки № 639, виданої 07.08.2019 виконавчим комітетом Котиківської сільської ради Городенківського району слідує, що позивачка [PERSON] . [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , проживають в [ADDRESS] . З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач періодично надає грошові кошти для утримання сина [PERSON] , що не заперечується і самою позивачкою. Однак, позивачка зазначає, що відповідач надає кошти нерегулярно, лише тоді, коли сам забажає, проте витрати на дитину є регулярними. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 згаданого Кодексу передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX визначено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, який становить з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. З цього слідує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 6 років з 1 січня 2020 року не може бути менший, ніж 889,50 грн. Позивачка просячи задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 7579 грн. посилається на те, що відповідач працює за кордоном, де отримує стабільну заробітну плату в сумі 1166 євро. На підтвердження позивачкою додано копію повідомлення про переведення тимчасового контракту у контракт з невизначеним терміном від 19.06.2008, копію витягу про нараховану та отриману заробітну плату за період з 01.04.2017 по 30.04.2017, копію витягу від 01.11.2015 про оренду відповідачем житла на період 12 місяців та копію звіту про утримання транспортного засобу. Однак, позивачкою не подано підтверджуючих документів про те, що відповідач на даний час продовжує працювати по вищевказаному контракту від 19.06.2008 року чи по будь-якому іншому постійному контракту, також позивачкою не надано суду підтверджуючого документу про отримання відповідачем стабільної заробітної плати на даний час, а не станом на 2017 рік, в сумі 1166 євро щомісячно. Також позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона витрачає на утримання сина [PERSON] більше 4000 тисяч грн. щомісячно. Відповідач хоч і не відмовляється від сплати коштів на утримання сина [PERSON] в сумі 2000 грн., але ним заперечується отримання зарплати в сумі 1166 євро щомісячно та можливість сплати аліментів в сумі 7579 грн. Ще ним не надано жодного доказу на підтвердження розміру дійсної заробітної плати на час розгляду справи в суді. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи обставини, визначені ст.ст. 182, 184 СК України, приймаючи до уваги відсутність доказів про розмір отримуваного відповідачем доходу (заробітку), та беручи до уваги те, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, що відповідач не заперечує того факту, що він виїжджає за кордон на роботу, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 2800 грн. щомісячно з проведенням індексації відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 30.09.2019, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити негайному виконанню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial