Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 2010 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, яке набуло чинності, розірвано. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідач свідомо з 2012 року та часу фактичного розірвання між ними шлюбних відносин ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Його байдуже ставлення до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]., діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 05 листопада 2019 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.Зазначила про те, що відповідач байдуже ставиться до долі дитини, а тому батьківські обов`язки його пригнічують, при цьому жодних перешкод їх спілкуванню позивачка не чинила та не чинить, навпаки - вона бажала щоби батько дитини виконував батьківські обов`язки, проте цього не робить. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Касянчук М.В., діюча на підставі довіреності від 09 січня 2019 року, надала висновок органу опіки та піклування № 101-1990/03 від 04 березня 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавшя пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про її народження є дочкою сторін (а.с. 6). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з з 27 листопада 2010 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, яке набуло чинності, розірвано (а.с. 9-10). Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що відповідач свідомо з 2012 року та часу фактичного припинення між ними шлюбних відносин ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Його байдуже ставлення до своїх батьківських обов`язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. Дитина проживає за місцем проживання/реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.30, 31), дитина має негативний стан здоров`я, має статус дитини - інваліда, що підтверджується посвідченням встановленого зразка (а.с.16), її вихованням займається позивач як матір дитини, батько жодної участі у вихованні та утриманні дитини не примає з 2012 року - з часу фактичного припинення між сторонами подружніх відносин. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час тягар утримання дитини покладений на позивача як батька. Відповідач є працезданою особою, проте матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з 2012 року, втратив із дочкою зв`язок, не підтримує жодних відносин. Відповідач з дитиною не спілкується з 2012 року, матеріально не допомагає, станом здоров`я не цікавиться, не доглядає, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо. Дитина повністю знаходяться на утриманні матері з дати її народження, відповідач байдуже ставиться до її долі внаслідок свідомого самоусунення. Позивач жодних перешкод спілкуванню батька з дитиною не чинить. Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок органу опіки та піклування № 101-1990/03 від 04 березня 2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 54-55). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складений вказаним органом 14 лютого 2019 року, дитина проживає з позивачем як матір`ю у однокімнатній квартирі з усіма побутовими зручностями, для дитини створені необхідні умови для проживання, розвитку та навчання (відпочинку) (а.с.56) його батко проживає окремо від дитини та її матері, вихованням дитини займається її матір, батько дитини участі у вихованні дитини не приймає. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Та, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач добровільно відмовився від батьківських прав та обов`язків щодо своєї дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Й, приймаючи до уваги те, що він з 2012 року свідомо ухиляється з підстав його винної поведінки від виконання батьківських обов`язків, а саме: виховання та матеріального утримання, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з нею, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на матір обов`язків не виконує з 2012 року, й нині не виконує, хоча дитина за своїм станом здоров`я та віком потребує цього. Оскільки вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються судом як ухилення відповідача та свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Проте, суд, зважаючи на особу відповідача, який, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи по суті, не прибув, відзив на позов не надав, а тому розцінює його позицію як байдуже ставлення до вирішення такого спору та долі дитини, рівень винності його поведінки щодо дитини з урахуванням його характеру та строку такої поведінки - з 2012 року, приходить до висновку про відсутність наявних підстав для відмови у задоволенні позову з попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, й вважає достатніми підстави для задоволення позову з позбавленням відповідача прав щодо малолітньої дочки. Суд вважає, що позивач як батько дитини наділений правом на виховання дитини, проте своє право не реалізовує з підстав невиправдано винної поведінки, окрім того на нього покладений законом обов`язок утримувати дитину, який ним не виконується, а тому останній ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивачки, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходиться дитина, її стан здоров`я, потреби та відповідача, який є працездатною особою, суд вважає, що він має достатні можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному та погодженому сторонами розмірі. Так, одночасно з позбавленням батьківських прав, відповідно до ч.2 ст. 166 СК України, суд може на вимогу позивача або за власної ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, розумності, справедливості, можливості платника аліментів, достатніх потреб дитини, дісної участі батьків у її утриманні, підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1 000 грн. 00 коп. щомісячно й до її повноліття, оскільки судом встановлено, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному розмірі, що є достататніми, співмірним й можливими як для стягувача, так й отримувача аліментів. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 23 липня 2018 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), тому із вказаної дати підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Й при задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення аліментів відповідно до Закону України «Про судовий збір». Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved