Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача на її користь пеню та проценти за користування коштами, інфляційні витрати, 3 відсотки річних, моральну шкоду та витрати по справі. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2015 року задоволені її позовні вимоги , а саме визнано дії ПАТ КБ « Приватбанк» в частині невиконання банківських послуг і користуванні платіжною карткою кредиткою « Універсальна», виданої на її ім»я 28.10.2012 року неправомірними , визнано транзакцію щодо переказу 24.12.2014 року коштів у сумі 13135.00 грн. кредитної картки ПАТ КБ « Приватбанк» виданої на її ім»я нечинною, зобов»язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути їй кошти в сумі 13135.00 грн. шляхом відновлення на картковому рахунку. Однак до часу її звернення до суду рішення суду не виконане. Посилаючись на судову практику, яка склалась при розгляді справ з приводу кредитних правовідносин, Положення про порядок емісії електронних платіжних операцій з їх використанням, ч. 2 ст. 1214, ст. 536 , 625 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь пеню за користування коштами у розмірі 4 150.66 грн., проценти за користування коштами 2 760 грн. 51 коп., інфляційні втрати 5918.33 грн. та 3 відсотки річних 341.15 грн. , всього 13 170грн. 65 коп. Зазначала, що винними діями відповідача, які виразилися у неналежному виконанні судового рішення суду, безпідставного списання коштів з її карткового рахунку, погрозах щодо повернення коштів на її картковий кредитний рахунок їй спричинені моральні страждання, та вона визначила розмір завданих їй моральних збитків у розмірі 11 160 грн., які також просила стягнути із відповідача на її користь. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Просив відмовити у їх задоволенні, пояснив, що рішення суду неможливо виконати оскільки в рішенні суду не зазначено на який саме картковий рахунок та в якому банку вони повинні відновити кошти у розмірі, що зазначений в рішенні суду. Також пояснив, що позивач сама особисто поклала на свій картковий рахунок кредитної картки 23.01.2015 року кошти у розмірі 13 135 грн., тим самим визнавши свою причетність до списання коштів із її кредитної картки « Універсальна» 24.12.2014 року. Зазначав, що на норми ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу задоволення її позовних вимог не стосуються правовідносин, які склалися між сторонами. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2015 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ « Приватбанк» , а саме визнано дії ПАТ КБ « Приватбанк» в частині невиконання банківських послуг і користуванні платіжною карткою кредиткою « Універсальна», виданої на ім»я [PERSON] 28.10.2012 року неправомірними , визнано транзакцію щодо переказу 24.12.2014 року коштів у сумі 13135.00 грн. кредитної картки ПАТ КБ «Приватбанк» виданої ім»я [PERSON] нечинною, зобов»язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] кошти в сумі 13135.00 грн. шляхом відновлення на картковому рахунку. Як убачається із пояснень сторін по справі на виконання вказаного рішення суду [PERSON] отримала виконавчий лист, який пред»явила до виконання Жовтневому ВДВС Дніпропетровського МУЮ. 11.06.2015 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №47786767 по виконанню вказаного виконавчого листа (а.с. 76). На час розгляду справи рішення суду не виконане. Позивач обґрунтовує позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 0.1 відсотки за кожен день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок в розмірі 4 150.88 грн. вимогами передбаченими п. 37.2 ст. 37 ЗУ « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» . Рішення апеляційного суду Полтавської області від 28.04.2015 року, яким транзакція переказу 24.12.2014 року коштів у сумі 13 135 грн. з кредитної картки позивача визнана нечинною набрало законної сили 28 квітня 2015 року. Укладений 28.10.2010 року між сторонами договір про надання банківських послуг та Правила користування платіжними картками не передбачають відповідальності банку щодо сплати пені за несвоєчасне перерахування танком на рахунок неналежного платника відповідної суми коштів за рахунок власних банківських коштів. Не передбачена така відповідальність Умовами та правилами надання банківських послуг, з якими позивач ознайомлена на час укладення договору про надання банківських послуг. Вказані позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що оскільки відповідач на її неодноразові звернення не переказав на її рахунок 13 135 грн., то зобов»язаний сплатити пеню у розмірі 0.1 відсотки суми неналежного переказу за кожний день прострочення. Згідно імперативних приписів ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Отже відповідач не може бути примушений до дій щодо сплати пені бо сплата пені із зазначених підстав, не встановлена договором, який укладений сторонам Факт внесення позивачем 23.01.2015 року на кредитну картку грошей у розмірі 13135 грн. не заперечується відповідачем по справі. Позивач просить стягнути з відповідача, на підставі ч. 1 ст. 1214 ЦК України проценти за користування її коштами у розмірі 2 760.51 грн. Згідно з ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми. Підставами для застосування до правовідносин ст. 536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Договір, що укладений між сторонами не передбачає відповідальності сторін, передбаченої ч. 2 ст. 1214 ЦК України ( стаття 536 ЦК України). Окрім того у судовому засіданні встановлено, що позивач сама особисто внесла 23.01.2015 року 13 135 грн. на кредитну картку, що випущена на її ім»я , та якою вона користується , а отже відсутні підстави вважати, що банк користувався цими коштами з 23 січня 2015 року по день розгляду справи у суді безпідставно, оскільки вказані кошти перебували на картці, що випущена на її ім.»я та позивач мала змогу ними користуватись. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання. Виходячи із правовідносин, що склалися між сторонами, а саме наявність між сторонами кредитного договору, порушення грошового забов»язання за вказаними договором з боку відповідача судом не встановлено. Банк, відповідно до вимог договору перерахував кредитний ліміт, встановлений договором, на кредитну картку позивача, виконав свої грошові зобов»язання по кредитному договору. Між сторонами не укладався будь-який інший договір про повернення коштів, списаних з рахунку позивача та не встановлювався термін повернення вказаних коштів. Отже відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов»язання, що передбачена статтею 625 ЦК України. Посилання позивача на невиконання рішення суду в частині повернення їй вказаних коштів не приймається судом. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог виходить з наступного. Ч.3 ст. 10 ЦК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу спричинення моральної шкоди позивач посилається на погрози працівників банку з приводу повернення кредитної заборгованості та тієї обставини, що вона вимушена була перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку для того, щоб вона мала можливість сплатити 13 135 грн., які списані з її карткового рахунку поза її волею, однак жодного доказу у підтвердження зазначених нею причин суду не надала. Жодного доказу у підтвердження вказаних обставин позивач не надала. Роздруківка вхідних дзвінків на телефон позивача не свідчить про постійні погрози банку на адресу позивача у разі неповернення нею кредитних коштів. Позивач сплатила суму заборгованості по кредитній картці повністю, у строки визначені договором , тобто до 25 числа наступного місяця, а тому підстав вимагати повернення кредиту шляхом погроз у банку не було . Правила користування платіжними картками передбачають погашення заборгованості по кредитній картці шляхом внесення щомісячного обов»язкового платежу у розмірі 7% від боргу за кредитом до 25 числа . Отже станом на 23 січня 2015 року позивач жодним чином не порушила умови договору та Правила користування платіжними картками, а тому підстав вимагати повернення кредитних коштів у банку не було. Окрім того позивач не зверталась до правоохоронних органів із заявами про скоєння працівниками банку відносно нею кримінального правопорушення , яке полягало у погрозах та вимаганні повернення коштів. Сама по собі наявність в матеріалах справи наказу № 2к від 05.01.2015 року про те, що позивач приступила до виконання службових обов»язків з 5 січня 2015 року не свідчить про те, що позивач вимушена була це зробити у зв»язку з погрозами відповідача. Ксерокопія листа про відвідування невропатолога 29.12.2014 року (а.с. 21) , невідомого якого, невідомого ким та у якій медичній установі не є належним доказом спричинення позивачеві , діями відповідача, моральної шкоди. Будь-яких інших доказів того, що саме винними діями відповідача їй заподіяна моральна шкода позивач не надала. Позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду, та свої вимоги в цій частині обґрунтовувала, що вказана шкода їй спричинене не у зв»язку з порушенням банком ЗУ « Про захист прав споживача», а з інших підстав, передбачених ст. 23, 1166 ЦК України. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір тільки за позовні вимоги майнового характеру, тоді як повинна була б сплатити судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру ( стягнення моральної шкоди). Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то сума недоплаченого судового збору за вказані позовні вимоги підлягає стягненню з позивача на користь держави і становить 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved