Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл та допустити до негайного виконання рішення суду, на тимчасовий виїзд за межі України протягом трьох років [PERSON] [INFO] разом із матір'ю [PERSON], [INFO], дозволивши їй без згоди батька [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду за межі України її доньки [PERSON] В подальшому під час розгляду справи зменшила позовні вимоги і просила суд про надання дозволу на виїзд і виготовлення проїзних документів на доньку строком на один рік в країни Шенгенської зони. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час шлюбу у них народилась дочка [PERSON], яка на даний час є неповнолітньою. Згідно рішення Галицького районного суду від 19.02.2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, неповнолітню дочку залишено проживати біля матері. Вказує, що хоче тимчасово виїхати за межі України разом із дитиною для відпочинку та оздоровлення. Подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, адже завдяки даній поїздці, позивачка матиме можливість оздоровити дочку. Однак, відповідач категорично заперечує та безпідставно відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду для виїзду із дитиною за кордон. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовавули відмову, не навів. Така позиція колишнього чоловіка шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Вважає дії відповідача неправомірними, такими, що порушують вимоги діючого сімейного законодавства. Позивачка та її адвокат в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, та просив суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи служби у справах дітей Бурштинської міської ради в судовому засіданні позов підримувала в повному обсязі, не заперечувала щодо його задоволення, оскільки таке рішення буде в інтересах дитини. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] На підставі рішення Галицького районного суду від 19.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Від спільного проживання у подружжя народилась дочка [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 10 вересня 2012 року виконкомом Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 116.. За рішенням суду, місце проживання дитини, після розлучення, визначено разом із матір'ю. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 встановлено, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.1, 2 Закону України Про охорону дитинства батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позивачка, як мати дитини, зобов'язана згідно ст. ст. 150, 180 СК України утримувати та виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Позивачка виконує та бажає виконувати і в подальшому свій материнський обов'язок і, як мати неповнолітньої дитини бажає, з метою оздоровлення, духовного та фізичного розвитку дитини, здійснити подорож в країни Шенгенської зони. Згідно ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України оформлення проїзних документів дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання її батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Для виїзду неповнолітньої дитини, дочки позивачки за межі України необхідна згода батька, відповідача по справі [PERSON], однак останній, згоди на виїзд дитини не надає. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (част.3). Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозвол у суду при відсутності згоди одного з батьків. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка, діючи в інтересах неповнолітньої дочки, просить надати дозвіл на вивезення дитини в період з 16.12.2015 року по 16.12.2016 року за межі України тимчасово до країн Шенгенської зони. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що закордонна поїздка до країн Шенгенської зони сприятиме розумовому та духовному розвитку неповнолітньої дитини, дозволить належно відпочити та пізнати культуру, традиції іншого народу, однак не позбавить батька права брати належної участі у вихованні дитини, тому слід дозволити неповнолітній дитині [PERSON] [INFO] в період з 16.12.2015 року по 16.12.2016 року, без згоди та супроводу батька відповідача по справі [PERSON], виїзд за межі України у супроводі матері, позивачки [PERSON] до країн Шенгенської зони. Згідно з ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази, виходячи з меж заявлених позовних та уточнених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, діючи з метою якнайкращого забезпечення охоронюваних законом прав та інтересів неповнолітньої [PERSON], суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині надання [PERSON] відповідного дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду та на виїзд її неповнолітньої доньки без згоди батька в період з 16.12.2015 року по 16.12.2016 року за межі України тимчасово до країн Шенгенської зони Що стосується вимоги: допустити негайне виконання рішення суду в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки статтею 367 ЦПК України, встановлений вичерпний список рішень, коли суд допускає негайне виконання рішень у справах. На підставі наведеного та ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, ст.ст. 3, 151, ч. 2 ст. 155, ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial