Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано - Франківській області та Київської міської прокуратури, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Перша київська державна нотаріальна контора (а.с. 1-2) в якому просить скасувати обтяження у вигляді арешту квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 3931159, що внесено в Єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна 23.10.2006 реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою. Свої вимоги мотивує тим, що згідно з договором міни від 03.07.1998 посвідченого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І. та зареєстрованого в реєстрі за №Д-524, вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Крім неї, співвласниками даної квартири в рівних частках (по 1/3 кожен) є її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] , про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №12233885 від 20.10.2006. Як власник 1/3 частки вищевказаної квартири вона має намір розпорядитися своєю власністю, однак, при зверненні в нотаріальну контору їй стало відомо, що на дану квартиру накладено арешт. Вказане перешкоджає реалізації її конституційних прав. Як вбачається з наданої нотаріусом Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №250645747 від 31.03.2021, 23.10.2006 за №3931159 реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, підстава обтяження: постанова б/н 13.10.2006, прокуратура м. Києва. Дане обтяження у вигляді арешту нерухомого майна накладено згідно постанови прокуратури м. Києва від 13.10.2006 в зв`язку з розслідуванням кримінальної справи щодо [PERSON] . Вироком Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2007 у вказаній кримінальній справі [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки та з конфіскацією майна. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06.03.2008 та та рішенням Верховного суду України, вирок суду в частині призначення [PERSON] покарання залишено без змін. Вирок набрав законної сили та повинен був бути звернутий до виконання у відповідності до вимог ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року) не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Однак, вказаний вирок суду не був виконаний з незалежних від засудженого причин і постановою Печерського районного суду міста Києва від 16.05.2019 [PERSON] було звільнено від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку. Ця постанова оскаржувалася прокуратурою м. Києва в апеляційному та касаційному порядку, однак була залишена без змін та набрала законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 90 КК України [PERSON] визнається особою, що не має судимості. Таким чином, кримінальне провадження щодо [PERSON] завершено, включно зі стадією виконання вироку, однак, накладений під час досудового розслідування арешт на квартиру, співвласницею якої вона є, не знято, що обмежує її конституційне право на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном, тобто порушує право власності. Представник відповідача ГУ ДПС в Івано - Франківській області Муратова Н.І. подала клопотання (а.с. 68-70) в якому вказує, що податковий орган жодних дій стосовно нерухомості позивачки не вчиняв. Позивачкою у позовній заяві не наведено жодних конкретних аргументів та не наведено належних доводів в обґрунтування заявлених вимог, а саме не зазначено, яким чином прийняте судове рішення по даній справі вплине на її права, свободи та інтереси, що як наслідок, виключає можливість залучення ГУ ДПС в Івано - Франківській області в даній справі як відповідача. Вказаний спір у справі не стосується прав та інтересів ГУ ДПС в Івано - Франківській області, а рішення по суті позовних вимог не призведе до виникнення додаткових обов`язків. Вважає безпідставним та необґрунтованим залучення в даній справі ГУ ДПС в Івано - Франківській області як відповідача. Представник відповідача Київської міської прокуратури Чипова О.В. подала відзив на позов (а.с. 92-94) зі змісту якого встановлено, що Київська міська прокуратура заперечує проти позову та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, за матеріалами справи, документи, які б свідчили, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , відсутні. Вважає позовну заяву не обґрутованою, не підтвердженою достатніми та належними доказами на встановлення чи спростування обставин наведених в ній, а тому така не підлягає задоволенню. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, подала заяву (а.с. 63) в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності. Позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити. Представниця Київської міської прокуратури Юхман Л.Я. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Представник відповідача Головного управління ДПС в Івано - Франківській області в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справ був повідомлений належним чином. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Перша київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явився. Будь - яких письмових пояснень, клопотань та заяв щодо процесуальних питань до суду не надходило. Ухвалою Долинського районного суду Івано - Франківської області від 23.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 12 травня 2021 року ухвалою Долинського районного суду Івано - Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить такого висновку. Частиною 1 статті 4 Цивільно - процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що згідно договору міни від 03.07.1998 серії ААО №893710 посвідченого державним нотаріусом ДНК Белей Е.І., зареєстрованому в реєстрі за №Д-524 (а.с. 9-10) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] в порядку обміну на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно реєстраційного посвідчення від 03.07.1998 виданого начальником Івано - Франківського ОБТІ О.Ю.Дем`янчуком (а.с. 8) квартира [ADDRESS] в цілому зарестрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві сумісної власності, на підставі договору міни від 03.07.1998, посвідченого Долинською міською ДНК №Д-529. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №12233885 від 20.10.2006, (а.с. 11) квартира розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності по 1/3 частки кожному - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9698767 від 25.10.2006 (а.с. 14) щодо квартири розташованої за адресою [ADDRESS] накладено арешт 23.10.2006 за №3931159 зареєстрований реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н, 13.10.2006, прокуратура м. Києва. Таким чином, судом встановлено, що в основі спору який виник між сторонами по справі, є вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного під час досудового розслідування. Вироком Печерського районного суду м. Києва справа №1-194/2007 від 30.07.2007 (а.с. 15-40) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих чи адміністративно - господарських функцій строком на 2 роки з конфіскацією майна. Суд констатує, що позивачка не згадана у вироці в жодному процесуальному статусі. Питання арешту квартири у вироці не вирішено. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06.03.2008 (а.с. 41-51) вирок суду в частині призначення покарання [PERSON] залишено без змін. Постановою Печерського районного суду м. Києва справа №757/20903/13-к від 16.05.2019 (а.с. 42) засудженого [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] звільнено від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2007. Ухвалою Київського апеляційного суду справа №757/20903/13-к від 18.02.2020 (а.с. 53-56) постанову Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2019 щодо засудженого [PERSON] залишено без змін. Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що кримінальне провадження щодо [PERSON] завершено. Велика Палата Верховного суду у справі № 2-3392/11 від 24 квітня 2019 року (провадження №14-105цс19) дійшла однозначного висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, яке розпочате у період дії КПК 1960 року та завершене у порядку, передбаченому законом, спір щодо зняття майна з-під арешту є приватноправовим та має розглядатися залежно від суб`єктного складу учасників за правилами цивільного чи господарського судочинства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить основу справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст. 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Суд відхиляє доводи відповідача Київської міської прокуратури зазначені у відзиві в частині того, що позивачкою не надано документів, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Оскільки, як вствновлено в судовому засіданні на підтвердження права власності на квартиру позивачкою надано суду: договір міни від 03.07.1998 серії ААО №893710 посвідчений державним нотаріусом ДНК Белей Е.І., зареєстрованому в реєстрі за №Д-524 (а.с. 9-10); реєстраційне посвідчення від 03.07.1998 видане начальником Івано - Франківського ОБТІ О.Ю. Дем`янчуком (а.с. 8); витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №12233885 від 20.10.2006 (а.с. 11). Суд вважає їх належними і достовірними доказами, які не спростовано. Доводи представника відповідача ГУ ДПС в Івано - Франківській області про безпідставність залучення їх в даній справі як відповідача суд до уваги не бере, оскільки на стадії судового розгляду суд позбавлений права вчиняти дії, передбачені ст. 51 ЦПК України. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, (чинного на час накладення прокурором арешту на майно позивачки), зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після завершення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру і заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст. 3 Конституції України головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після закінчення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний - процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивачки було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Вказана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на вищевикладене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування арешту майна позивачки, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. У межах кримінальної справи, що розслідувалась, позивачка не набувала процесуального статусу підозрюваної, обвинуваченої і як власниця майна, чинним на час накладення арешту кримінально - процесуальним законом не була наділена правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Кримінальну справу, в межах якої на майно позивачки накладено арешт, розглянуто, при цьому судом при ухваленні вироку питання щодо скасування арешту з нерухомого майна вирішено не було. Позивачка пред`явила позов з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням прокурора. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після завершення розгляду кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінально - процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням вищенаведеного, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного прокурором в рамках кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 368 КК України, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірним й безальтернативним з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Вказане узгоджується з правовим висновок викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 у справі №766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у №372/2904/17-ц. З огляду на викладене суд вважає, що на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ця норма вимагає серед іншого, щоб обмеження права власності було застосовано законно і обґрунтовано. Це означає, що має бути доведено наявність, законних підстав для накладення арешту, а так само для продовження його дії. В даній справі жодним доказом не доведено, що наразі продовжують існувати законні підстави для продовження дії арешту квартири, що належить позивачці, а відповідно і підстави для такого багаторічного втручання у право її власності. Самої лише наявності постанови прокурора недостатньо для продовження чинності накладеного арешту. Враховуючи викладене, оскільки позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог останньої та необхідність захисту її права шляхом зняття арешту. На підставі викладеного, ст. 3, 41 Конституції України, ст. 4, 13, 19 ЦПК України, ст. 328 ЦК України, ст. 126 КПК України ( в редакції 1960 року), ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: approved