Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна міграційна служба України у особі Заводського районного відділу у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідач був приятелем її сина. У березні 2011 року він звернувся до неї з проханням зареєструватись у належному їй житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]. Вказана реєстрація була потрібна йому для працевлаштування у м. Запоріжжі. Але, фактично [PERSON] до будинку не вселявся та не проживав у ньому, його особисті речі за зазначеною вище адресою відсутні. Позивач зазначила, що реєстрація місця проживання відповідача у належному їй будинку порушує її права як власника вказаного нерухомого майна. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач та її представник, повідомлені про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, не використали наданого права на участь у судовому засіданні. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у його відсутності, заявлені [PERSON] позовні вимоги він підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою представника позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи - Заводського районного відділу в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області до суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника вказаної установи. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 01.06.1988 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Запорізької Державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2-3195, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності. Вказане право зареєстровано у Запорізькому міському бюро технічної інвентаризації 20.07.1988 р. (а.с. 5-6). Згідно з копією довідки № 304/79 від 22.09.2015 р. за адресою: [ADDRESS] значиться зареєстрованим [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] був приятелем сина позивача. У березні 2011 року відповідач був зареєстрований позивачем за зазначеною вище адресою. Але, фактично [PERSON] до будинку не вселявся та жодного дня за вказаною адресою не проживав. Вказана реєстрація носила формальний характер з метою працевлаштування відповідача у м. Запоріжжі. Будь-які речі, належні [PERSON] у будинку відсутні. Житлом він не цікавиться, не бере участі у його утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови № 9 від 1 листопада 1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин, відповідач фактично не набув права користування спірним будинком, оскільки не вселявся до вказаного житла та ніколи в ньому не проживав, а його реєстрація у даному випадку не може бути підставою для визнання за ним права користування житлом. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, реєстрація відповідача у спірній квартирі призводить до порушень прав позивача як власника. Так, [PERSON] не має можливості оформити державну субсидію на комунальні послуги, через наявну реєстрацію відповідача, який фактично у будинку не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує. Крім того, реєстрація [PERSON] у будинку може стати перешкодою при вирішені позивачем питання про розпорядження належним їй житлом. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову і захисту права власності [PERSON] на будинок, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки [PERSON] фактично не набув право користування спірним житлом.

Outcome: approved