Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила розірвати договір довічного утримання укладений між нею та [PERSON] 26.03.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №5-896 П`ятою Київською державною нотаріальною конторою. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26.03.2008 року між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого вона передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Набувач [PERSON] зобов`язався довічно утримувати позивача, а саме: щоденно доглядати та надавати інші послуги, в тому числі матеріально забезпечувати у розмірі 3000,00 грн. щомісяця. Всі обов`язки по її утриманню виконували [PERSON] та його мати [PERSON] , тому претензій до них позивач не має. Однак, [INFO] [PERSON] помер, а через тиждень померла його мати [PERSON] , яка не прийняла спадщину після смерті сина. Спадкоємцем за законом та власником квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] стала його дружина - відповідач [PERSON] , яка після смерті свого чоловіка та свекрухи декілька разів приходила до [PERSON] . При цьому, [PERSON] висловлювала незадоволення щодо надмірного використання електроенергії, холодної та гарячої води, влаштовувала скандали та відмовилась виконувати обов`язки по утриманню [PERSON] . Таким чином, протягом тривалого часу, починаючи з весни 2013 року відповідач не приходила до [PERSON] , тобто самоусунулась від виконання своїх обов`язків по договору довічного утримання. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. від 17.10.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. 05.05.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що фактично виконання умов договору довічного утримання від 26.03.2008 року до грудня 2012 року забезпечувалось її чоловіком [PERSON] , свекрухою [PERSON] та нею, відповідно до розподілених між ними обов`язками за договором, оскільки договором передбачена така можливість. Протягом січня, лютого 2013 року її чоловік [PERSON] забезпечував догляд за своєю мамою [PERSON] , яка знаходилась на лікуванні, а тому не мав змоги в повному обсязі виконувати умови договору довічного утримання, у зв`язку з чим доглядом [PERSON] займалась вона. Пізніше, з березня 2013 року [PERSON] впав у кому та знаходився в реанімації до [INFO] року, після чого помер. ЇЇ свекруха [PERSON] також померла [INFO] . Отже, з березня відповідач повністю забезпечувала догляд за [PERSON] . Однак, у квітні [PERSON] відмовилась засвідчити своїм підписом в журналі «результати виконаної роботи» те, що відповідачем виконані умови договору довічного утримання. Після неодноразових спроб забезпечити виконання умов договору довічного утримання [PERSON] відмовлялась від прийняття будь-якої допомоги, внаслідок чого виконання договору фіксувалось відповідними актами. Незважаючи на такі дії позивача, відповідач протягом 2013-2017 років постійно телефонувала їй, приходила до квартири з метою своєчасного та повного виконання умов договору. Позивач в свою чергу, категорично відмовилась від отримання з боку відповідача послуг передбачених договором довічного утримання. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. [INFO] [PERSON] померла. 03.09.2018 року у судовому засіданні було залучено в якості правонаступника [PERSON] - [PERSON] 03.09.2018 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було накладено арешт та заборону відчуження на квартиру [ADDRESS] . 11.09.2018 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначила, що відповідач не виконувала умови договору довічного утримання, оскільки ним передбачено надання щоденного догляду [PERSON] , тоді як в журналі були зафіксовані дії помісячно. Крім того, після травня 2013 року жодних доказів того, що відповідач виконувала умови договору нема. Факт неприязних стосунків між сторонами і припинення взагалі протягом 5 років виконання обов`язків по договору довічного утримання свідчить про те, що договір довічного утримання від 26.03.2008 року має бути розірваний без повернення витрат відповідачу, зроблених набувачем квартири [PERSON] до квітня 2013 року. 05.10.2018 року від представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли пояснення в яких вона просила розглянути справу без її участі та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 12.03.2019 року головуючим у справі визначено Оксюту Т.Г. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити. Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, в матеріалах справи містяться письмові пояснення представника управління в яких вона просила справу розглядати без її участі. Суд, вислухавши думку представників позивача та відповідача, врахувавши письмові пояснення представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Встановлено, що 26.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №5-896, відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] надаючи їй щоденний догляд, визначений у п. 5 цього договору. Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Пунктом 5 договору довічного утримання від 26.03.2008 року передбачено, що сторони домовились про щоденний догляд, а саме: 2-х разове калорійне харчування; надання побутових послуг (прання постільної білизни та по необхідності дрібне прання, послуги перукаря по потребі, прибирання квартири, один раз в тиждень миття голови та обтирання тіла); забезпечення пресою щотижня (газети та телепрограми); забезпечення медикаментами, масаж за проханням; забезпечення житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі; [PERSON] не має права до смерті відчужувача реєструвати (прописувати) у відчужуваній квартирі інших осіб, передану за цим договором довічного утримання; на підтвердження виконання зобов`язань за цим договором [PERSON] має вести журнал обліку наданої допомоги та витрати на утримання. Кожний запис у журналі має бути скріплений підписами обох сторін за цим договором. Сторони домовилися, що послуги з утримання (догляду) можуть надаватися як особисто [PERSON] так і членами його родини. Пунктом 6 договору визначено, що [PERSON] зобов`язався надавати [PERSON] матеріальне забезпечення, сума якого визначена сторонами в розмірі 300,00 грн. щомісяця. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №442 від 11.03.2013 року та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Як зазначила [PERSON] в своєму позові всі обов`язки з її утримання виконував [PERSON] та його мати [PERSON] , а тому претензій до них вона не мала. Судом також встановлено, що [PERSON] , мати [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №5582 від 28.03.2013 року. [PERSON] звертаючись з позовом до суду зазначила, що відповідач [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] (набувач за договором довічного утримання) належним чином не виконувала свої обов`язки по договору довічного утримання від 26.03.2008 року, а тому він має бути розірваний. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Правонаступник [PERSON] підтримала вимоги [PERSON] , що були викладені у позовній заяві та зазначила, що відповідачем тривалий час не виконувались умови договору довічного утримання від 26.03.2008 року, що є підставою для його розірвання. П. 9 договору довічного утримання від 26.03.2008 року передбачено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від його розірвання однією зі сторін - в судовому порядку. Згідно статті 755 Цивільного кодексу України Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. У зв`язку з тим, що [PERSON] померла [INFO] , договір довічного утримання від 26.03.2008 року припинив свою дію. Отже, безумовною підставою для припинення договору довічного утримання є настання смерті відчужувача, а також оголошення відчужувача померлим. У цій ситуації договір вважається виконаним. [PERSON] невірно обрано спосіб захисту своїх законних прав та інтересів. За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду України у справі №6-142ц13 від 25.12.2013 року визначено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений, учасниками цього договору та ними було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, проте набувач [PERSON] помер. При цьому за його життя відчужувач [PERSON] не порушувала перед судом питання про розірвання вищевказаного договору довічного утримання чи визнання його недійсним. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] виконував умови договору довічного утримання від 26.03.2008 року, починаючи з дня його укладання і до своєї смерті - [INFO] . При цьому, заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що умови договору довічного утримання виконувались не лише [PERSON] , а й його членами родини тобто його матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] та нею. Зазначене підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: копіями витягів з журналу обліку наданої допомоги та витрати на утримання за січень 2013 року, лютий 2013 року, березень 2013 року. Також, заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що [PERSON] відмовилась від отримання послуг за договором довічного утримання від відповідача [PERSON] , що підтверджується актами від 09.06.2013 року, 20.06.2013 року, 19.10.2013 року. У вказаних актах зазначено, що консьєрж будинку в якому проживала [PERSON] не впустила відповідача до її квартири та повідомила, що [PERSON] заборонила пропускати відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] про те, що відповідач не виконувала умови договору довічного утримання (догляду) не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими письмовими доказами. Доводи правонаступника [PERSON] - позивача у справі [PERSON] стосовно того, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею умов договору довічного утримання також не заслуговують на увагу, оскільки незрозуміло з яких міркувань вона виходила заперечуючи факт виконання відповідачем умов передбачених договором, з урахуванням того, що вона не є стороною договору та родичем померлої [PERSON] . Відсутність записів в журналі обліку наданої допомоги та витрат на утримання [PERSON] не свідчить про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання від 26.03.2008 року, так само як і не свідчить про те, що відповідач не сприяла виконанню умов договору не дивлячись на односторонню відмови від прийняття такої допомоги [PERSON] . Судом встановлений факт того, що [PERSON] на [PERSON] був складений заповіт 26.12.2017 року, через два місяці після звернення до суду та [INFO] [PERSON] померла. Тобто, у суду виникають сумніви стосовно вільного волевиявлення [PERSON] на подання до суду даного позову. Крім того, незвернення [PERSON] протягом тривалого часу до суду (майже п`ять років) з даним позовом також свідчить про те, що вона не мала наміру розривати оспрюваний договір довічного утримання. Серед іншого, суд звертає увагу, що судове рішення повинно ґрунтуватись і на принципі справедливості, у зв`язку з чим слід зазначити наступне. Судом встановлено, що з моменту укладення договору, тобто з 26.03.2008 року і до самої смерті набувача - [PERSON] , яка сталася 09.03.2013 року, тобто протягом неповних п`яти років [PERSON] повністю та сумлінно доглядав за [PERSON] , про що свідчать доводи викладені у позовній заяві. Суд припускає, що у зв`язку з неприязними відносинами [PERSON] з [PERSON] , яка є спадкоємицею [PERSON] , у померлої [PERSON] були інші близькі особи та знайомі, які без наявності договірних зобов`язань виявили турботу та здійснювали за нею нагляд. Проте факт надання допомоги [PERSON] іншими (третіми) особами в судовому засіданні не встановлений та не може бути підставою ані для розірвання договору, ані для визнання його недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність [PERSON] та правонаступником - позивачем [PERSON] обставин невиконання або неналежного виконання спадкоємцем [PERSON] - [PERSON] обов`язків за договором довічного утримання від 26.03.2008 року. Відсутність будь-яких розписок зі сторони [PERSON] та записів в журналі про виконання умов договору довічного утримання не свідчить про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання 26.03.2008 року. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed