Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального книготорговельного підприємства «Кобзар» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Змінивши предмет позову, збільшивши позовні вимоги, остаточно просила про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28.07.2014 року відповідачем їй було видано трудову книжку, в якій записом № 26 від 30.06.2014 року вказано «Звільнена з ККТП «Кобзар» за ст. 40 ч.4 КЗпП, наказ № 5 - ВК». Вказане звільнення вважає незаконним. Так, на підставі наказу № 70 від 04.07.2005 року вона була прийнята на роботу продавцем друкованих видань в підприємство ККТП «Кобзар», де місцем її роботи був визначений магазин «[INFO]» в м. Первомайську, в якому вона і працювала до теперішнього часу. Однак, в березні 2014 року їй зателефонувала директор ККТП «Кобзар» та в усній формі повідомила, що магазин № 1 м. Первомайську закривається і товар забирають до м. Южноукраїнська, а її та іншого продавця [PERSON] переводять на роботу до м. Южноукраїнська. Заявою від 29.04.2014 року рекомендованим листом з описом вкладення, з доданням медичної довідки про стан здоров'я, вона повідомила керівництво ККТП «Кобзар» в м. Южноукраїнську про те, що не згодна приїздити та працювати в м. Южноукраїнську, тобто вона фактично відмовилась працювати зі зміною істотних умов праці. Адміністрація на цю заяву не відреагувала та після її звернення до суду з позовною заявою про стягненні заборгованості по заробітній платі, видала наказ про її звільнення за ч.4 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2014 року. Тому просить змінити формулювання її звільнення, вказавши, що вона звільнена за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, за час роботи відповідач заборгував їй заробітну плату за травень та червень 2014 року в сумі 3019,32 грн., а також з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2014 року по 01.08.2014 року в сумі 1918,00 грн. та компенсація за невикористану відпустку в сумі 1918,66 грн. і її витрати на правову допомогу, в сумі 350 грн. До того ж, неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, оскільки звільнення за прогули, яких не було, завдало їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль з організації свого життя, яку вона оцінює в 2000 грн., що також просить стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні представники позивачки підтримали позовні вимоги, підтвердили викладені на їх обґрунтування обставини, збільшили позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши що за період з 30.06.2014 року по 01.09.2014 року, він склав 3836,00 грн., просили про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки. При цьому в судовому засіданні пояснив, що дійсно відповідно до наказу № 70 від 04.07.2005 року позивачка була прийнята на роботу до відповідача продавцем друкованих видань в підприємство ККТП «Кобзар», де місцем її роботи був визначений магазин «[INFO]» в м. Первомайську. Відповідно до наказу № 4-1-В від 01.02.2013 року позивачку було переведено на посаду продавця непродовольчих товарів ІІ категорії з 11.02.2013 року. Однак, протягом робочого дня 05.05.2014 р., 06.05.2014 року, 07.05.2014 року, 08.05.2014 року, 12.05.2014 року, 13.05.2014 року, 14.05.2014 року, 30.05.2014 року позивачка була відсутня на робочому місці, про що було складеного відповідні акти адміністрацією підприємства. Тому 30.06.2014 року наказом № 5-ВК позивачку було звільнено в зв'язку з прогулом без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, з 30.06.2014 року. Вважає, що позивачку звільнено законно, на підставі вимог чинного законодавства, із дотриманням встановленої для цього процедури, тому підстав для зміни формулювання її звільнення немає. Заборгованість у підприємства перед позивачкою відсутня, а також законним звільненням позивачки їй не могла бути завдана моральна шкода. Посилаючись на викладене, просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до наказу № 70 від 04.07.2005 року позивачка була прийнята на роботу до відповідача продавцем ІІІ категорії в магазин «[INFO]» в м. Первомайську. Відповідно до наказу № 4-1-В від 01.02.2013 року позивачку було переведено на посаду продавця непродовольчих товарів ІІ категорії ККТП «Кобзар» з 11.02.2013 року. Відповідно до наказу № 5-ВК від 30.06.2014 року, позивачку було звільнено з роботи в зв'язку з прогулом без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, з 30.06.2014 року, що підтверджується поясненнями представників сторін, копією трудової книжки позивачки, копією наказу про звільнення, копією наказу про прийняття на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається. Відповідно до ст. 29 КЗпП України, обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце. До початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Однак, всупереч наведеному, стороною відповідача не надано будь-яких доказів про визначення робочого місця позивачки. До того ж, після закриття магазину «[INFO]» в м. Первомайську 8 березня 2014 року, факт чого визнаний сторонами, на підприємстві відсутні документи, які б підтверджували наміри і рішення керівництва про зміну умов праці та попередження про це позивачку і в судовому засіданні доказів цьому не здобуто. Таким чином, підстави для зміни умов праці позивачки були відсутні, а керівництво підприємства за таких обставин зобов'язано забезпечити позивачці умови праці та виплачувати заробітну плату згідно умов трудового договору. Відповідно до ст. 141 КЗпП України, роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну. В порушення вказаної норми закону, директор підприємства не організував працю позивачки після закриття магазину ККТП «Кобзар» у м. Первомайську, а починаючи з травня 2014 року в табелях обліку робочого часу позивачці безпідставно обліковується неявка на роботу з нез'ясованих причин. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За такого, враховуючи здобуті в судовому засіданні дані щодо середнього заробітку позивачки та розміру нарахованої їй компенсації за невикористану відпустку, суд вважає, що позовні вимоги про зміну формулювання причин звільнення на ч. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнення заборгованості із заробітної плати за травень та червень 2014 року в сумі 3019,32 грн., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2014 року по 01.09.2014 року в сумі 3836,00 грн. та компенсації за невикористану відпустку, в сумі 818,07 грн. - підлягають задоволенню. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правову допомогу, а на користь держави - судовий збір. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Однак, суд вважає, що в судовому засіданні не доведено достатніми доказами спричинення позивачці моральної шкоди, тому в цій частині в задоволенні позову - слід відмовити.

Outcome: partial