Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.10.2013 року у Саксаганському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 461. В обґрунтування позову зазначила, що 05 жовтня 2013 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. Від шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає разом із позивачем. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки в них різні погляди на сімейне життя та обовязки. У звязку з цим в сімї виникали непорозуміння, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Подружні відносини між ними припинились з квітня 2016 року. З цього часу спільне господарство не ведеться, а подальше збереження шлюбу на думку позивача суперечитиме її інтересам та інтересам відповідача. Спору щодо місця проживання дитини та її утримання у сторін немає, тому дитину вона просить залишити проживати з нею, а з відповідача стягнути судові витрати на її користь. У судовому засіданні 03.05.2017 року позивачка підтримала заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві та на те, що більше року сторони проживають окремо. Відповідач вимоги визнав. Повідомив, що не оспорює вимогу про місце проживання дитини та про стягнення судових витрат. Він також просить шлюб розірвати. Зазначає, що вони протягом року обдумували становище, яке склалось і прийшли до переконання про розірвання шлюбу, оскільки він живе в м. Кривий ріг Запорізької області, а вона в смт. Віньківці більше року. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України на підставі поданих сторонами заяв, суд ухвалює рішення про задоволення позову під час підготовчого судового засідання. Заслухавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов такого висновку. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім`ї. Згідно з приписами ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є добровільний сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 112 цього Кодексу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували свій шлюб 05.10.2013 року у Саксаганському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 461, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БВ № 130637. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір`ю, тобто позивачем. Як випливає із змісту позовної заяви, в період шлюбного життя відносини між подружжям погіршувались. Протягом останнього року сторони подружніх стосунків не підтримують, проживають порізно він в м. Запоріжжя, вона в смт. Віньківці, спільного господарства не ведуть та їхній шлюб існує формально. Спору стосовно поділу спільно нажитого майна, місця проживання дитини та її утримання у сторін немає. Відповідач визнав вимогу про сплату судового збору на користь позивачки. Обидві сторони примирення та відновлення спільного подружнього життя не бажають, будь-яких шансів для збереження сім`ї не вбачають. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Проаналізувавши досліджені докази, суд доходить висновку, що на теперішній час шлюб існує формально, оскільки сторони тривалий час- більше року не повязані спільним побутом та проживанням, подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а тому суд вважає за необхідне шлюб розірвати. При цьому суд враховує, що в силу приписів ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, та згідно п. 5 ст. 191 ЦПК України може призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Однак, беручи до уваги, що відповідач надав суду письмову заяву про повне визнання позовних вимог, проживає на значній відстані від місця проживання позивача, а остання наполягає на припиненні шлюбу, суд вважає за недоцільне відкладати розгляд справи та надавати подружжю строк для примирення.

Outcome: approved