Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON]. звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON], де треті особи є орган опіки та піклування Тячівської РДА, Тячівський РВ ГУДМС України в Закарпатській області про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та право виїзду за кордон без згоди батька. В своїй позовній заяві позивачка просить суд - дозволити ГУ ДМС України в Закарпатській області, виготовлення документів на право виїзду за кордон на ім'я - [PERSON], [INFO], мешканця [ADDRESS] без згоди на те його батька - [PERSON], 1974 р.н., мешканця [ADDRESS]; дозволити виїзд за кордон, в країни Європи, [PERSON], [INFO], в її - [PERSON], [INFO] супроводі, без згоди на те його батька - [PERSON], 1974 р.н. Свої вимоги мотивує тим, що повторно виданим 21 квітня 2015 року свідоцтвом про шлюб [NUMBER] стверджується, що їхній шлюб з відповідачем - [PERSON] було укладено та зареєстровано 02.08.2005 року виконкомом Солотвинської селищної ради, про що складено відповідний актовий запис № 33. Від шлюбу з відповідачем у них [INFO] народився син - [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] за актовим записом № 63. Оскільки вони з відповідачем разом не проживають і нею до Тячівського районного суду Закарпатської області подано позов про розірвання шлюбу, то вони з сином проживають окремо, що стверджується довідкою виконкому Солотвинської селищної ради №784 від 24.04.2005 року. Маючи реальну можливість забезпечити відпочинок та оздоровлення їхнього сина в країнах Європи, вона звернулася до відповідача з проханням про надання ним нотаріально посвідченої заяви-згоди для виготовлення проїзного документу для дитини та її виїзду за кордон у її супроводі. Однак, не даючи на наведене у наданні такої заяви-згоди відповідачем їй було відмовлено. Чинним законодавством передбачено, що спори, щодо виготовлення проїзних документів для дітей, повинні вирішуватися в судовому порядку. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-ХІІ). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. З Закону № 3857-ХІІ). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, згідно надісланої до суду заяви просить суд справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, згідно надісланої до суду заяви, просить суд справу слухати у його відсутності. Позовні вимоги не визнає, просить в позові відмовити, так як позивачка в 2012 році виїхала за кордон, а син [PERSON] проживає з ним в смт.Солотвино та відвідує школу, так як є учнем четвертого класу. Представник органу опіки та піклування Тячівської РДА в судове засідання не з'явилася, згідно надісланої до суду заяви просить суд, справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з'явився, не повідомив суд про причини неявки, тому суд вважає, що справу слід розглянути у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних міркувань. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], є сином позивачки [PERSON] та батьком в її свідоцтві про народження записано [PERSON].. Згідно висновку Тячівської РДА №137від 07.05.2015 року надано дозвіл [PERSON], мешк. [ADDRESS] на виготовлення (дитячого проїзного документу, паспорту) для малолітнього [PERSON], [INFO] та на тимчасові виїзди хлопчика за кордон, на відпочинок та оздоровлення, без згоди батька, [PERSON], мешк.[ADDRESS]. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма, що зафіксована в ст. 51 Основного закону, конкретизується сімейним законодавством. В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2 ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини - виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 8 СК, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються Конституцією України та відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч.3 ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. А тому, суд не може погодитись із вимогою позивачки щодо надання дозволу неповнолітньому сину на виїзд за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення ним 16 років, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав відносно сина, здійснює повне піклування та утримання сина, що підтверджується довідкою виконкому Солотвинської селищної ради № 1097, про те що [PERSON], 1974р.н. проживає разом з сином [PERSON], [INFO], який є на його утриманні та актом депутата Солотвинської селищної ради від 10.06.2015року, про те що [PERSON], 1974 р.н. має на утриманні сина [PERSON], [INFO], який з ним проживає, позивачка не навела доказів щодо мети виїзду дитини за кордон, відпочинку чи оздоровлення, країни прямування, періоду перебування дитини за кордоном, а тому відповідач має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо погодження конкретних держав та відповідного часового проміжку перебування за межам України сина. Надання згоди на виїзди дитини без згоди батька за кордон фактично можуть позбавити відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином. Тому суд вважає за можливе дозволити Тячівському РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області виготовити проїзні документи для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], мешканця [ADDRESS], Тячівського району, Закарпатської області, без згоди батька [PERSON], а в частині виїзду за кордон [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], [INFO] та без згоди батька [PERSON], 1974 року народження, - відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial