Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позивач посилається на те, що 20.11.2010 року вона з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований виконкомом Кальницької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області за актовим записом № 08. Від шлюбу в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що чотири роки тому сторони припинили шлюбні відносини, спільно не проживають. Підставою для подання даного позову до суду вказує те, що у подружжя тривалий час відсутні будь-які сімейні стосунки та той факт, що відповідач не бажає приймати участь у вихованні та утриманні їх неповнолітньої дитини. За наведених обставин, вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею та [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 800 грн. Ухвалою судді від 06.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.01.2019 року дану цивільну справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у підготовчому судовому засіданні підтримали позов та просила його задовольнити у повному обсязі. У судове засідання, призначене на 22.11. 2019 рік, позивач та її представник не з`явилися, однак подали до суду заяву про розгляд даної справи у їх відсутності. Відповідач у судове засідання 22.11. 2019 рік не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Разом з тим суд констатує, що відповідач висловив свою правову позицію по суті позову у підготовчому судовому засіданні та у письмовому відзиві на позов. Зокрема [PERSON] не заперечив проти розірвання шлюбу, визнав вимоги щодо стягнення аліментів в частині стягнення з нього аліментів у твердій грошові сумі у розмірі 930 грн. щомісячно та повністю заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що дійсно підтвердив факт не проживання однією сімєю з позивачкою. Зазначив, що причиною розриву шлюбних відносин насправді є небажання позивача проживати разом з його батьками, які є особами пенсійного віку, в тому числі один з членів сімї є інвалідом. Також вказує на те, що зазначений позивачем розмір аліментів буде для нього непосильним тягарем, оскільки він є офіційно не працюючий, відтак не має постійного джерела доходів, натомість знаходиться на утриманні родини, з якою постійно проживає, які до того ж є особами похилого віку та отримують мінімальні пенсії. Відтак позивач згодний на сплату аліментів у розмірі 930 грн. на місяць до досягнення дитиною повноліття. Врахувавши правові позиції сторін, висловлені у підготовчому судовому засіданні, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконкомом Кальницької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області за актовим записом № 08, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Позивач вказує на те, що чотири роки тому сторони припинили шлюбні відносини, спільно не проживають. Підставою для подання даного позову до суду вказує те, що у подружжя тривалий час відсутні будь-які сімейні стосунки та той факт, що відповідач не бажає приймати участь у вихованні та утриманні їх неповнолітньої дитини. З січня місяця подружжя проживає окремо, шлюбні відносини не підтримує, господарство не ведуть. За наведених обставин, вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Вказані обставини частково заперечив у відзиві відповідач, зазначаючи основною підставою припинення шлюбних відносин з позивачкою її небажання проживати спільного з батьками [PERSON] . Разом з тим суд констатує, що обидві сторони не заперечують проти розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Позовних вимог щодо поділу спільного майна чи визначення місця проживання дитини сторін не заявлено. Разом з тим пояснень позивача встановлено, що відповідач офіційно не працює самостійно допомагати коштами на утримання їх спільної доньки не бажає. Відтак позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі 2000 грн. Сторона відповідача не погодилась на вказаний розмір аліментів у зв`язку з нерегулярністю його доходів та перебуванням на утриманні батьків поважного віку, згодний на аліменти в розмірі до 930 грн. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. З урахуванням вимог ст.ст.182, 184 СК України суд доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі та що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд, враховуючи вищезазначені норми закону, приймає до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, те, що стягнень за іншими виконавчими листами він не має, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, аліменти в такому розмірі достатні для забезпечення мінімальних потреб дитини та не будуть ставити у скрутне становище платника аліментів, що буде відповідати засадам законності та справедливості. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім того, позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. Вивчивши вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, суд виходить із наступного. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України (у чинній редакції) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такої ж думки дотримується Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року у справі № 361/6253/16-ц. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем [PERSON] під час розгляду даної справи понесено наступні судові витрати: судовий збір за позовну заяву - 704,8 грн., що підтверджується квитанцією від 04.05.2018 року; оплата послуг адвоката Савчук О.В. - 800,00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги та представництва від 20.04.2018 року, поштовим переказом від 20.04.2018 року, ордером серії ЗР № 39059, довіреністю. Відтак, зважаючи на те, що позивачем належними документами доведено вказані у позові витрати на правову допомогу, розмір таких витрат на думку суду є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. З урахуванням наведеного та задоволення позову в повному обсязі суд приходить до висновку, що на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн. та витрати на сплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved