Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Окрім неї у даному житловому будинку, зареєстрована її донька [PERSON] , [INFO] , однак фактично там вона не проживає більше п`яти років, [PERSON] у ще у 2014 році виїхала до Російської Федерації, має там родину, у 2018 році отримала громадянство Російської Федерації, придбала своє житло у м. Таганрог, де зареєстрована на даний час, тому [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування даним жилим будинком. Сторони в судове засідання не викликались, так, як справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. При цьому, відповідач у визначений судом строк не подала заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задоволити з наступних мотивів. Судом встановлено, що відповідно технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 12-14) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15), позивачу на праві приватної власності на лежить житловий будинок розташований в [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України,- кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно Акту на предмет фактичного проживання від 18.02.2020 (а.с. 16) та довідки Якубівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, [PERSON] зареєстрована але не проживає в житловому будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно копії паспорту [PERSON] (а.с. 8-11) та договору купівлі-продажу квартири (а.с. 17-18) вбачається, що відповідач проживає в Російській Федерації та придбала своє житло в місті Таганрог. Відповідно ст. 391 ЦК України,- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, який належить позивачеві, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Оскільки [PERSON] не проживає без поважних причин за адресою реєстрації, то суд вважає можливим визнати останню такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Питання про судові витрати слід вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved