Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з уточненим позовом ною заявою до комунальної організації «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Оскільки через зміну життєвих обставин позивачка має намір повертатись до місця свого проживання та працювати в комунальній організації «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області». В судовому засіданні представник позивачки не зявився, але надав заяву згідно якої уточнені позовні вимоги підтримала в повному, просила задовольнити, судове засідання проводити без фіксації технічних засобів, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судове засідання представник відповідача не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як вбачається із розяснень в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2103 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», питання про підсудність справ визначається ЦПК, якщо інше не встановлено ЦПК, позови предявляються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (ст.109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК. Згідно ст.93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Відповідно до ч.1 ст.110 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. З змісту заявлених вимог вбачається, що предметом судового спору є трудові правовідносини. Позивачка [PERSON] проживає за адресою: [INFO], ТОВ «КО Сонячний берег», вул.Гагаріна 1, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16 жовтня 2014 року №5111/28. На підставі вищевикладеного цивільна справі підсудна Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області. Позивачка [PERSON] є громадянкою України та маю правовий статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16 жовтня 2014 року №5111/28. Позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з комунальною організацією «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області» та займала посаду лаборанта цитологічної лабораторії з 2007 року. У звязку з проведенням у м. Горлівка антитерористичної операції, позивачка [PERSON] виїхала з міста 14 липня 2014 року. 22 серпня 2015 року позивачці була видана трудова книжка, з якої їй стало відомо, що вона звільнена на підставі Наказу №519-К від 31.10.2014 року у звязку з прогулом за п.4 ст.40 КЗоТ України з 31 жовтня 2014 року. Звільнення позивачки є незаконним, а дії комунальної установи неправомірними. Із системного аналізу трудового законодавства вбачається, що прогул це невиконання працівником своїх трудових обовязків внаслідок відсутності на роботі без поважних причин. Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Отже, звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. При чому, поважними причинами в даному випадку є причини, що виключають вину працівника. Оскільки в місті Горлівка на момент виїзду позивачки з міста проводилась та продовжується антитерористична операція, у звязку з чим позивачка не мала можливості в цей період часу безперешкодно, без уникнення небезпеки для її життя та здоровя, виходити на роботу, тобто відсутність позивачки на роботі є поважною, а звільнення незаконним. Згідно ч.1 п.18 ст.25 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку, в тому числі працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції. Така відпустка надається за бажанням працівника в обовязковому порядку і сприятиме збереженню робочих місць за такими працівниками, зарахуванню періоду їх відсутності на роботі звязку з проведенням антитерористичної операції до стажу роботи та дасть змогу таким працівникам вжити заходів для збереження свого життя і здоровя без ризику втрати роботи. Такаж позиція викладена і в розясненнях Міністерства соціальної політики України, викладених в листі №7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року. Відповідно до цих розяснень робітники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у звязку з безпекою для життя і здоровя, не можуть бути звільнені на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за «прогул», зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і важається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Позивачка [PERSON] про своє місце перебування та підстави перебування повідомляла електронною поштою та в телефонному режимі керівництво комунальної організації «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області» та попросила зберегти за нею робоче місце на період проведення антитерористичної операції. Зокрема, через проблеми поштового звязку, позивачкою 17 вересня 1014 року була відправлена заява електронною поштою, в якій вона просила зберегти за нею робоче місце та вважати причини відсутності на ньому поважними. Оскільки позивачка ніяких повідомлень про її звільнення від комунальної організації «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області» не отримувала, то вважала, що перебуває у трудових відносинах. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника можє бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Таким чином, як слідує з зазначеної норми, тільки ретельно вивчивши тричини прогулу, можна приймати рішення про застосування стягнення. На адресу позивача про надання пояснень щодо поважності відсутності на роботі ніяких повідомлень не надходило. Крім того, згідно п.31 Постанови Державного комітету СРСР по праці і соціальних питань «Про затвердження типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств» від 20.07.1984 №213, наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення із зазначенням мотивів його застосування оголошується (повідомляється) працівникові, під розписку в триденний термін. Незважаючи на дану норму, до сьогоднішнього дня позивачка так і не отримала навіть копії наказу про своє звільнення. Також згідно п.10 Постанови в день звільнення адміністрація зобов'язана видати робітникові або службовцю його трудову книжку з внесенням до неї запису про звільнення і провести з ним остаточний розрахунок. Згідно п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або повноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки позивачка не отримувала та письмової згоди на пересилання трудової книжки не надавала. Незважаючи а те, що позивачка була звільнена з 31.10.2014 року, трудову книжку отримала колега позивачки в березні 2015 року, а через проблеми поштового зв'язку в м.Горлівка, трудову книжку позивачка отримала тільки в серпні місяці. Згідно ст.223 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в шмісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В звязку з вищевикладеним, суд не вбачає порушення строків звернення до суду з боку позивачки. Згідно ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за всеь час вимушеного прогулу. При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Згідно п.2, п.4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Заробітна плата позивачки за фактично відпрацьовані червень та липень 2014 року становить 3600 грн. (1800 + 1800). Кількість робочих днів за червень та липень 2014 року складає 44, таким чином, середньоденна заробітна плата визначається 3600/44 дні = 81,81. Кількість робочих днів за період з 31.10.2014 року по 18.09.2015 рік - 246. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із добутку середньоденної заробітної плати позивачки на 246 робочих дня складає: 81,81 грн. х 246 днів = 20125, 25 грн.. Крім того, неправомірні дії відповідача вплинули на звичайний уклад життя позивачки, погіршився її стан здоровя. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сімї, и близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязаня з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи те, що в ході розгляду справи судом було встановлено порушення прав позивачки, суд вважає за можливим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000 грн.. Суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] до комунальної організації «Міська лікарня №2 міста Горлівка Донецької області» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved