Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення аліментів з 09 квітня 2017 року. Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що починаючи з 30.10.2001 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею. Вихованням та утриманням сина займається позивачка, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини добровільно не надає. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнили заявлені вимоги в усній формі та просили при визначенні розміру аліментів враховувати ч.2 ст.182 СК України щодо мінімального розміру, який на сьогодні складає 50 % прожиткового мінімуму. В іншій частині позов підтримали повністю, посилаючись на викладені у ньому обставини. Додатково позивач пояснила, що після фактичного припинення подружніх відносин, вони з сином мешкають окремо, згоди щодо утримання дитини вони з відповідачем не дійшли й останній з того часу матеріальної допомоги не надає. Будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] в суді позов визнав частково, надав письмові заперечення проти позову (а.с.30-31). Заперечуючи проти визначення розміру аліментів у частці від доходу відповідача, прохав стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, що відповідатиме 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окрім того, посилаючись на ст.191 СК України, стягнення аліментів просив проводити з дня предявлення позову. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши приєднані до справи докази, судом встановлено, що в свідоцтві про народження батьками малолітнього [PERSON], [INFO], записані [PERSON] та [PERSON]. Згідно з наданою копією свідоцтва серії І-МЮ №722734 (а.с.4), 30 жовтня 2001 року Тушинським відділом ЗАГС м.Москви було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після укладення якого дружина залишила дівоче прізвище. Як убачається з приєднаної до справи копії свідоцтва про зміну імені (а.с.15), 24.05.2016 року [PERSON] було змінено прізвище на «Губарєва», про що Комсомольським міським відділом ДРАЦС складено відповідний актовий запис за №24. Виходячи із змісту позову та пояснень позивача, наданих в ході розгляду справи, після припинення шлюбних відносин вони разом із сином постійно проживають у м.Синельникове, відповідач проживає окремо та матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надає, що представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалась. Згідно з довідкою дошкільного навчального закладу №11 «Дружба» Синельниківської міської ради від 11.04.2017 року, малолітній [PERSON] починаючи з 21 березня 2017 року відвідує ДНЗ «Дружба» комбінованого типу міста Синельникове. Встановивши всі обставини справи та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд наголошує, що спірні відносини регулюються нормами Сімейного Кодексу України, також судом взято до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, норми Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Виходячи із змісту ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховуються стан здоров'я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, рухомого, нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення тощо. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 2 статті 182 СК). Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, враховуючи обставини, передбачені ст.182 СК України, беручи до уваги рівність обовязків батьків, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного вік Визначений судом розмір аліментів цілком відповідатиме об'єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів. Суд не бере до уваги заперечення відповідача та його представника проти задоволення позову у частці від доходу. Посилання відповідача на відсутність постійних заробітків, у будь-якому разі не позбавляє останнього обовязку утримувати дитину, а визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі можливо на наявності виключних обставин, таких як одержання нерегулярного, мінливого доходу, або одержання частини доходу в натурі або за інших обставин, що мають істотне значення. Доказів на підтвердження зазначених обставин стороною відповідача надано не було, тому визначення аліментів у твердій грошовій сумі, суд вважає не доцільним. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів за минулий час, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (частина 2 наведеної статті). Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулась до Комсомольського міського суду із позовом про стягнення аліментів 05 жовтня 2017 року (а.с.1). Разом із тим, згідно з приєднаним до справи позовом [PERSON], остання попередньо (11 квітня 2017 року) зверталась із аналогічною вимогою про стягнення з відповідача аліментів до Синельниківського міського суду (а.с.37). Після скасування в апеляційному порядку ухвали суду про відкриття провадження у цивільній справі від 26 травня 2017 року, ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року позовна заява [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини була повернута позивачу для предявлення до суду за зареєстрованим місцем проживання сторін (а.с.38). Таким чином, враховуючи, той факт, що позивачем вживалися, передбачені законом, заходи щодо одержання аліментів, а відповідач, будучи достовірно обізнаним про наявність на розгляді Синельниківського міськрайонного суду судової справи, ухвалу про відкриття провадження у якій ним було оскаржено в апеляційному порядку (а.с.39), будь-яких дій спрямованих на забезпечення гармонійного розвитку сина та його належного утримання не здійснював, тобто в контексті ч.2 ст.191 СК України, ухилився від утримання дитини, тому суд вважає за можливе стягнути аліменти за минулий час, починаючи з дня звернення позивача до Синельниківського міськрайонного суду, тобто з 11 квітня 2017 року. Разом із тим, суд вважає хибними та такими, що не ґрунтуються на нормах сімейного законодавства, твердження представника позивача в частині стягнення аліментів починаючи з 09 квітня 2017 року. Оскільки ототожнення представником позивача [PERSON] вимоги про стягнення аліментів за минулий час з днем народження дитини та датою фактичного припинення шлюбних відносин є вільним та хибним тлумаченням останньою наведених вище норм Закону. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial