Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та з врахуванням зменшених позовних вимог просила: визнати їх спільним майном як подружжя автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], поділити їх спільне як подружжя майно, а саме: автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], залишивши вказаний автомобіль у власності відповідача і стягнути з останнього грошову компенсацію її ? частини у спільному майні в розмірі 27 455 грн. згідно довідки від 22.01.2014р. автотоварознавця оцінювача, а також 450 грн. витрат на проведення оцінки спірного автомобіля і витрати по сплаті судового збору, обґрунтовуючи позов тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 14.07.2012р. і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2013р., що набрало чинності 10.02.2014р., шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу за спільні сімейні кошти на ім*я відповідача за 64 000 грн. був придбаний автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], яким фактично постійно користувався відповідач і після припинення їх спільного проживання автомобіль залишився в його користуванні. Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України. В судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на те, що позивачка автомобілем не користувалась, оскільки не має водійських прав, спірний автомобіль використовував відповідач і в грудні 2013р. відчужив спірний автомобіль без її згоди за 20 000 грн., вважає, що така ціна автомобіля є заниженою та не відповідає дійсній вартості автомобіля, а тому угоду відчуження спірного автомобіля не визнає за дійсну. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на те, що на даний час місцезнаходження автомобіля, що є предметом даного спору, не відомо, оскільки автомобіль відчужено ще в грудні 2013р. за його реальною вартістю 20 000 грн. з врахуванням його фізичного стану і зносу, вважав, що оцінка спірного автомобіля в сумі 54 910 грн. є орієнтовною, оскільки зроблена автотоварознавцем оцінювачем без фактичного дослідження спірного транспортного засобу та без врахування його індивідувального зносу та фізичного стану. Не заперечував сплатити позивачці половину від суми, за яку в грудні 2013р. був відчужений спірний автомобіль. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляд інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] одружились 14.07.2012р. (а.с. 3 - копія свідоцтва про шлюб) і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2013р., яке набрало чинності 10.02.2014., шлюб між ними розірвано (а.с. 75 - копія рішення суду). Вказаним вище судовим рішенням встановлено, що [PERSON] і [PERSON] не ведуть спільного господарства з травня 2013р. Як вказував представник позивачки, під час шлюбу в жовтні 2012р. подружжям [PERSON] за спільні кошти сімейного бюджету був придбаний автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за суму 64 000 грн., але письмових доказів про таку вартість автомобіль суду не надано, який був оформлений на ім*я відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ від 16.10.2012р. (а.с. 24 - копія свідоцтва). Як встановлено судом, на підставі довідки-рахунок від 07.12.2013р. і договору комісії від 07.12.2013р. [PERSON] продав автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] за 20 000 грн. (а.с. 24 - копія довідки-рахунок, а.с. 25-26 - копія договору комісії). В довідці автотоварознавця оцінювача від 22.01.2014р. вказано, що вартість автомобіля «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, тип кузову - універсал, об*єм двигуна 1898 см. куб., топливо - дизель, згідно «Бюлетеню автотоварознавця» №74 грудень 2013р. в технічно справному стані складає 54 910 грн. (а.с. 70 - копія довідки). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Верховний Суд України в пункті 23 постанови №11 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з наступними змінами і доповненнями, вказує про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясувати джерело і час його придбання. А в пункті 24 цієї ж Постанови зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи… Як вбачається із рішення Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2013р. про розлучення сторін, сторони не ведуть спільного господарства з травня 2013р. Таким чином, на час припинення ведення сторонами спільного господарства спірний автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] був наявним, але на даний час є відчуженим іншій особі. Тобто, на час розгляду справи відсутнім фактично є об*єкт поділу в даному спорі, що вже само по собі є правовою підставою для відмови в задоволенні позову. Крім цього, суд вважає за необхідне вказати про наступне. Щодо позовної вимоги про визнання спільним майном сторін автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], суд приходить до наступного. Так, згідно частин 1, 2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом прав спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірний автомобіль придбаний [PERSON] і [PERSON] під час шлюбу, то він відповідно до частин 1, 2 ст.60 СК України має статус спільної сумісної власності сторін як подружжя і додаткового визнання судовим рішенням спільним майном [PERSON] як подружжя не потребує, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтовані на матеріальному законі. Щодо позовної вимоги про поділ автомобіля, суд приходить до наступного. Згідно частини 2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В спеціальній нормі, а саме: в частині 1 ст.65 СК України законодавець закріплює аналогічне правило про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно частини 2 цієї ж норми права, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З аналізу правового змісту вказаних вище норм права випливає, що [PERSON], відчужуючи 07.12.2013р. спірний автомобіль за 20 000 грн. гр-ну [PERSON], відповідно до правил частини 2 ст.369 ЦК України і частини 2 ст.65 СК України діяв зі згоди позивачки. Не визнаючи даний правочин і ціну, за яку відчужено спірний автомобіль з підстав його вчинення без її згоди, позивачка не зверталась до суду із позовом про визнання його недійсним з цих підстав, хоча таке її право передбачено в частині 2 ст.65 СК України, у зв*язку із чим її та представника заперечення проти цієї угоди не спростовують встановленої діючим законодавством, а саме: частиною 2 ст.369 ЦК України і частиною 2 ст.65 СК України згоди позивачки на відчуження спірного автомобіля за ціною 20 000 грн. Відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] відчужений за згодою його співвласників 07.12.2013. за 20 000 грн., фактично є відсутнім на час розгляду справи, а тому позовна вимоги про його поділ не може бути задоволена. Крім цього, довідка автотоварознавця оцінювача від 22.01.2014р., надана представником позивачки, містить вартість не конкретного спірного автомобіля «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], з врахуванням його технічного стану та зносу, а аналогічного автомобіля тієї ж марки і моделі «Фольксваген Пассат», 1995р. випуску, тип кузову - універсал, об*єм двигуна 1898 см. куб., топливо - дизель, згідно «Бюлетеню автотоварознавця» №74 грудень 2013р. в технічно справному стані, що складає 54 910 грн., у зв*язку із чим не може бути визнана судом як дійсна вартість спірного майна. Окрім зазначених вище підстав відмови в позові слід вказати про наступне. Відповідно до частини 1 ст.70 ЦК України, у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені в ст.71 СК України, частина 2 якої вказує про те, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В даному випадку, автомобіль відповідно до частини 2 ст.183 ЦК України має ознаки неподільної речі, оскільки його поділ без втрати його цільового призначення є неможливим. При цьому в частині 4 цієї ж правової норми зазначено про те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Аналіз даної норми матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що законодавець чітко конкретизує майно при поділі якого як об*єктів спільної сумісної власності подружжя, присудження одному з них грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, без його згоди, не допускається, а саме: житловий будинок, квартира, земельна ділянка, тобто, виключно на нерухоме майно. При цьому законодавець, не визначає можливість розширення переліку такого майна та включення до нього рухомого майна. Оскільки автомобіль є рухомим майном, тому до нього правила частини 4 ст.71 СК України застосуванню не підлягають. Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 22 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з наступними змінами і доповненнями. Згідно частини 5 ст.71 СК України, присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Цю вимогу сторонами справи не дотримано, що також є правовою підставою для відмови в позові. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також в їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, частково не ґрунтовані на матеріальному законі, а тому не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] в позові відмовлено, судові витрати відповідно до правил ст.88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed