Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Харківського районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про збільшення розміру аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області Назаренко О.В. від 29.03.2019 року позовні вимоги були роз`єднані та вказана справа з частиною позовних вимог щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька направлена до Зміївського районного суду Харківської області за підсудністю. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька прийнята до провадження та відкрито провадження по справі. [PERSON] просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з сином [PERSON] , [INFO] , до Республіки Туреччина на період з 01 травня до 31 серпня без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - [PERSON] та до Російської Федерації, на період з 21 жовтня 2019 року до 21 листопада 2019 року. Стягнути з відповідача судові витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. та витрати, на правову допомогу в розмірі 5500 грн. В обґрунтування позову вказано, що 29.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Однак, з вересня 2011 року сімейні стосунки було припинено, позивач переїхала до будинку в [ADDRESS]. [INFO] позивач народила сина [PERSON] , батьком якого є відповідач. Дитина була зареєстрована та проживала разом із батьком. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] має бажання і можливість виїхати з сином за межі України для його оздоровлення та відвідування родичів. Так батько та дід позивача мешкають у селі Усть- Тулатівка Чаришського району Алтайського краю Російської Федерації, між ними підтримуються теплі стосунки та позивач періодично їх відвідує. Разом з позивачем родичів відвідували і її діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] - [PERSON] з 2014 року постійно мешкає у м. Анталія Республіки Туреччина. Вона проживає у квартирі на підставі договору оренди, яка розташована в 300 метрах від Середземного моря. Періодично до м. Анталія їздила позивач разом із своїми дітьми. Протягом 2013-2014 років відповідач не заперечував проти виїздів до Російської Федерації спільного сина [PERSON] , у зв`язку з чим надав нотаріально посвідчену заяву з дозволом на тимчасові виїзди сина за кордон у супроводі позивача, на підставі якої [PERSON] двічі подорожувала разом з дітьми до Росії. Крім того, відповідач 20.02.2015 року видав нотаріальну посвідчену заяву про дозвіл на тимчасові виїзди сина [PERSON] , 2012 року народження, до Туреччини. Термін дії вказаної заяви з 20.02.2015 року до 20.02.2016 року. Однак, на підставі вказаної заяви позивач з сином змогла виїхати за кордон лише один раз - з кінця лютого 2015 року до кінця березня 2015 року. Після цього виїзду відповідач відібрав дозвіл на виїзд дитини, чим, на думку позивача, порушив право сина на відвідування родичів та оздоровлення. 08.01.2016 року [PERSON] уклала шлюб із громадянином Туреччини [PERSON] Чоловік позивача має нерухомість у Туреччині у власності, свій власний бізнес, має достойні умови для проживання, отже позивач планувала переїхати до Турецької Республіки разом із своїм сином [PERSON] . Проте, відповідач всіляко перешкоджав у виїзді дитини як до Туреччини, так і до Російської Федерації. 28.07.2015 року [PERSON] звернулась до Зміївського районного суду Харківської області з позовом про надання дозволу па виготовлення дитині паспорту громадянина України для виїзду за кордон, про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька. Під час розгляду вказаної справи, відповідач запевнив [PERSON] , що він сам добровільно надасть згоду на виїзд до Республіки Туреччина її із [PERSON] , що немає потреби вирішувати спір в суді, прохав подати до суду заяву про залишення позову без розгляду. Позивач, впевнившись у добровільному вирішенні спору, надала до суду заяву про залишення без розгляду позову. Однак, відповідач так і не надав згоди [PERSON] на виїзд до Туреччини разом із сином [PERSON] . Оскільки на той час позивач була вагітною, останній довелося до урегулювання у судовому порядку питань, пов`язаних із визначенням місця проживання [PERSON] та наданням дозволу на виїзд [PERSON] без згоди та супроводу батька, виїхати без сина до Туреччини, де вона перебувала деякий нас, постійно відвідуючи сина, який на цей період змушений був залишитися із батьком. При цьому, [PERSON] збирала докази про наявність всіх сприятливих умов для постійного проживання [PERSON] у Республіці Туреччина для отримання від [PERSON] відповідної згоди. Однак, відповідач все одно не надав дозволу на виїзд дитини за кордон. Наразі позивач разом із своїм чоловіком та дітьми проживає в Україні. [PERSON] стверджує та посилається на письмові докази того, що [PERSON] часто хворіє, має проблеми з органами дихання, а отже потребує оздоровлення біля моря. В Республіці Тереччини є всі умови для перебування, проживання та оздоровлення дитини. При цьому, сам [PERSON] не має змоги оздоровити дитину. Зважаючи на безпідставність відмови відповідача, його невиконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини, позивач вважає, що останній зловживає своїми батьківськими правами, чим порушує права та інтереси малолітньої дитини. На підставі викладеного [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву. Так, відповідач не заперечував тих фактів, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який в подальшому було розірвано. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого, за рішенням суду, визначено разом з [PERSON] у період її перебування на території України у [ADDRESS]. У разі виїзду позивача за межі України без малолітнього сина [PERSON] , на час її відсутності місце проживання дитини визначено разом із батьком [PERSON] у м. Змієві Харківської області. Крім того, з відповідача на користь [PERSON] стягнено аліменти. [PERSON] дійсно раніше надавав заяви про дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак, скасував їх після розірвання шлюбу. При цьому, [PERSON] свої заперечення проти позову мотивував тим, що [PERSON] має наміри виїхати на постійне проживання до Республіки Туреччина, з чим він категорично не згодний. Посилаючись на чинне законодавство, практику Європейського суду з прав людини, [PERSON] стверджував, що задоволення позову буде суперечити інтересам дитини. Крім того, [PERSON] є особою шкільного віку та має обов`язково проходити навчання, чому заважатиме його перебування за кордоном. Також, відповідач зазначив, що наразі син вже незаконно перебуває в Туреччині. Що стосується вимог про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу [PERSON] вважав їх безпідставними та необґрунтованими, а відповідно такими, що не підлягають задоволенню. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, свої інтереси довірила представляти адвокату Плотніковій А.В., яка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. [PERSON] зазначала, що в Республіці Туреччина та Російській Федерації мешкають близькі родичі позивача, [PERSON] просить дозвіл на виїзд з метою оздоровлення дитини, оскільки [PERSON] часто хворіє. Наразі син перебуває в Туреччині, виїзд здійснено на підставі рішення суду про визначення місця проживання дитини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі, вказуючи на те, що при виїзді дитина може більше не повернутися до України. Подорож до Російської Федерації є дуже тривалою та важкою для дитини. При цьому, відповідач підтвердив той факт, що [PERSON] хворів, перебував в умовах стаціонару, [PERSON] не вивозив сина для оздоровлення. Щодо надання дозволу на виїзд дитини відповідач звертав увагу суду на те, що виїзд може бути не обов`язково до Туреччини, оскільки дитині рекомендовано відвідувати Карпати та санаторій «Ялинка». Отже, [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області Калюжна Л. у судове засідання не з`явилась, надавши письмові пояснення щодо позову [PERSON] , в яких зазначено, що батько дитини - [PERSON] , не надаючи дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, своїми діями порушує права дитини на спілкування з рідним дідом по матері - [PERSON] , прадідом [PERSON] , які проживають в селі Усть-Тулатівка Чаришського району Алтайського краю, Російська Федерація; бабою - [PERSON] , яка постійно проживає у м. Анталія. При цьому, [PERSON] в своїх позовних вимогах просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд із сином [PERSON] до Республіки Туреччина на період з 01.05.2019 року до 31.08.2019 року, та до Російської Федерації на період з 02.10.2019 року до 01.11.2019 року - для оздоровлення дитини та відвідування родичів. Оскільки дитина має бути охоплена навчанням, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області вважає, що тимчасовий виїзд дитини за межі України має відбутися в канікулярний період, а саме з 25.05.2019 року по 31.08.2019 року та в останній тиждень жовтня. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості й не порушить прав батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітнього сина. Враховуючи вищевикладене, діючи в інтересах дитини, Служба у справах дітей Харківської райдержадміністрації просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, а саме дозволити тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька для оздоровлення та відвідування родичів в канікулярний період з 25.05.2019 року по 31.08.2019 року, та в останній тиждень жовтня. Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2015 року було розірвано (а.с. 20, 21). Відповідно до копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 17 (а.с. 16). Окрім цього, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 17-18, 19). Наразі позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с. 22-27). Предметом даного позову є надання дозволу на виїзд дитини за межі України до країни Туреччина та Російської Федерації з метою відпочинку та оздоровлення без згоди та супроводу батька, у супроводі матері. З матеріалів справи вбачається, що протягом 2013-2014 років відповідач не заперечував проти виїздів до Російської Федерації сина [PERSON] , у зв`язку з чим надав нотаріально посвідчену заяву з дозволом на тимчасові виїзди сина за кордон у супроводі позивача, на підставі якої [PERSON] двічі подорожувала разом з дітьми до Росії (а.с. 32, 33). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами визнано, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню той факт, що відповідач 20.02.2015 року видав нотаріальну посвідчену заяву про дозвіл на тимчасові виїзди сина [PERSON] , 2012 року народження, до Туреччини. Термін дії вказаної заяви з 20.02.2015 року до 20.02.2016 року. Однак, в подальшому [PERSON] відібрав дозвіл на виїзд дитини, мотивуючи своє рішення наявністю підстав вважати, що позивач має вивезти сина за кордон на завжди. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі із застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за загальним правилом відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон можливе лише за відсутності згоди одного з батьків. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , 2012 року народження, часто хворіє, зокрема, мав захворювання верхніх дихальних шляхів (бронхіти, рінофарингіт, фарингіт, ГРВІ), проходив лікування у стаціонарі. Дитині рекомендовано оздоровлення влітку переважно з морським кліматом (а.с. 29-31, 79). Як зазначалося вище [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Позивач надала суду достатні докази того факту, що у разі виїзду [PERSON] за кордон, дитина буде перебувати в належних умовах та матеріально забезпечена (а.с. 34-38). Наразі [PERSON] , 2012 року народження, перебуває на території Республіки Туреччина. Позивач посилається на необхідність оздоровлення дитини, а також розширення його світогляду. Відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження «Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правил), виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до «Правил», записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 вказаних Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 3 «Правил» передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п.п. 1 п. 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно зі ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання відповідача на те, що виїзд за кордон дитини порушує його права як батька на спілкування з дитиною, не є підставою для відмови в позові, оскільки суд під час ухвалення рішення враховує встановлене судом місце проживання дитини. Доводи відповідача про виїзд дитини на постійне проживання за кордон також не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відповідно не є підставою для відмови в позові. При цьому, судом встановлено, [PERSON] діє в інтересах сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, чітко зазначена країна виїзду та часові межі. Позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову, однак враховуючи, що на момент ухвалення рішення пройшов строк з 01 травня 2019 року, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме наявні підстави для надання дозвіл на виїзд сина за межі України до країни Туреччина з метою відпочинку та оздоровлення в період часу з 31 липня 2019 року по 31 серпня 2019 року та на виїзд до Російської Федерації з метою відпочинку у період з 21 жовтня 2019 року по 21 листопада 2019 року без згоди та супроводу батька, у супроводі матері, з обов`язковим його поверненням до України. Під час звернення до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 768 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial