Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] в якому, на підставі ст. 116 ЖК України, просила розірвати договір найму житлового будинку [ADDRESS] укладеного з [PERSON] та виселити останнього з житлового будинку [ADDRESS], без надання іншого житла, посилаючись на те, що вона являється власником вказаного житла, в ньому проживає і відповідач, який зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні сварки з нею та робить неможливим їх спільне проживання, за що 3 рази притягувався до адміністративної відповідальності. Під час розгляду справи, [PERSON] доповнила позовні вимоги та, на підставі ст.ст. 810-811 ЦК України, просила усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідача з вказаного житлового приміщення, без надання іншого житла. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги викладені в первісній та доповненій позовній заяві підтримала. Вказала, що з [PERSON] вона договору найму житла не укладала, останній їй плату за найм житла не сплачував. Наголосила на неможливості спільного проживання з колишнім чоловіком [PERSON] в указаному житловому будинку, з огляду на те, що з нею проживає онук, який болісно переживає їхні з відповідачем сварки. [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що є законною підставою для розгляду справи за його відсутності. Зважаючи на наведене, виходячи з положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України щодо умов проведення заочного розгляду, враховуючи те, що позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд знаходить, що є всі умови проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідачки. Вислухавши пояснення [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні матеріали справи, та справу № 743/2112/13-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, будинок [ADDRESS] належить [PERSON], на підставі договору дарування житлового будинку від 16 липня 2004 р, укладеного між нею та колишніми її власниками [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). По справі встановлено, що [PERSON] являється колишньою дружиною [PERSON]. По справі встановлено, що [PERSON] без реєстрації проживає за адресою: [ADDRESS] Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2013 р. (справа № 743/2112/13-п) [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП до 51 грн. штрафу за вчинення сварки з позивачкою за адресою: [ADDRESS] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він, як ДІМ Ріпкинського РВ УМВС складав протокол про адміністративне правопорушення в даній справі та 2 рази проводив бесіду з [PERSON] з приводу подальшого недопущення аналогічних дій. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він, як ДІМ Ріпкинського РВ УМВС 28 лютого 2014 р. складав 2 протоколи про адміністративне правопорушення на [PERSON] за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, однак вказані протоколи не направлені в суд через неявки останнього. Вказав, що він особисто неодноразово проводив бесіду з [PERSON] з приводу подальшого недопущення аналогічних дій. Вказані показання узгоджуються з листом Ріпкинського РВ УМВС щодо притягнення [PERSON] за базою «АРМОР». Позивачка посилається, як на матеріальну підставу позову на ч. 1 ст. 116 ЖК України від 21.12.1963 року, якою передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В той же час, дані норми не поширюється на спірні правовідносини, виходячи з наступного. Згідно Постанови Верховної ради України від 12.09.1991 року № 1545 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до ст. 3 Закону України від 12.09.1891 року№1543 «Про правонаступництво України» Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Отже, у зв'язку з набуттям з 01.01.2004 року чинності ЦК України від 16.01.2003 року, положення ЖК України від 21.12.1963 року діють лише в тій частині, що йому не суперечать, у тому числі й положення, що регулюють порядок відносин між власником житла та інших осіб, що в ньому проживають. Так, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України, якою передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таким чином, питання проживання не членів сім'ї власника житла, в тому числі й колишніх членів його сім'ї, врегульовано Главою 59 (ст.ст.810 - 826) ЦК України, якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Відповідно до ст.ст.810, 811 ЦК України власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний строк і за плату на підставі договору найму (оренди), який укладається в письмовій формі. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст.. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього та постійного зв'язку з конкретним місцем. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. По справі встановлено, що [PERSON], як власник спірного будинку не укладала з колишнім чоловіком [PERSON] договору найму спірного будинку або його частини. Вказане визнається позивачкою та не спростовуються матеріалами справи. Виходячи з наведеного, враховуючи те, що договір найму житлового приміщення укладається в письмовій формі, беручи до уваги те, що розірваним може бути лише укладений договір найму, суд знаходить, що вимоги про розірвання договору найму задоволенню не підлягають. Враховуючи відсутність самого договору найму житлового приміщення, приписи ст.ст. 157, 116 ЖК України не поширюється на дані правовідносини. Враховуючи наведене, зважаючи на те, що матеріали справи не доводять систематичність вчинення [PERSON] дій, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, так як останній лише один раз притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, інші протоколи про адміністративні правопорушення судом не розглядались, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення [PERSON] спірного житлового будинку, без надання іншого житла, на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК України. Між тим, [PERSON] безпідставно проживаючи в спірному будинку, вже самим цим фактом чинить фізичні перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні власністю позивачки. Єдиними способом захисту права власності позивачки є усунення таких перешкод шляхом виселення відповідача. Враховуючи наведене, слід усунути перешкоди у здійсненні [PERSON]. права власності на житловий будинок [ADDRESS] шляхом виселення з вказаного житлового будинку [PERSON], задовольнивши позовні вимоги викладені в доповненій позовній заяві. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial