Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсними правочинів: договору комісії № 1238 від 06.04.2019р., укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , та договору № 7594/19/1238 від 06.04.2019р. купівлі - продажу транспортного засобу, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] із [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 17.03.2016 року по 17.04.2019 р. [PERSON] та [PERSON] були офіційно працевлаштовані, крім того кожен з них мав свої заощадження. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . З метою зменшення фінансових витрат, пов`язаних з укладенням договору купівлі - продажу автомобіля та реєстрацією права власності, за пропозицією [PERSON] , власником автомобіля в Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було зазначено лише відповідача. Після того як сторони по справі фактично припинили шлюбні відносини і почали проживати окремо, [PERSON] запропонувала [PERSON] в добровільному порядку поділити спільно нажите майно (автомобіль), проте він відмовився. Позивач зазначає, що нею було подано до Калинівського районного суду позовну заяву про поділ майна подружжя, нажитого за час шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а саме: автомобіля SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . 26.03.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі №132/877/19, яка по даний час знаходиться в провадженні суду, рішення по справі ще не винесено. [PERSON] добре знав про те, що в провадженні суду знаходиться дана справа, адже йому направлялися за адресою проживання повістки, ухвала суду про відкриття провадження по справі та копія позовної заяви. Крім того, після подачі позовної заяви до суду в телефонній розмові [PERSON] підтвердив, що йому відомо про наявність судового спору про поділ майна подружжя, а саме автомобіля SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] та відомо про подання [PERSON] заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль. Проте, вже після цього, знаючи про існування даних обставин, [PERSON] намагаючись уникнути поділу вказаного вище автомобіля, уклав договір комісії №1238 від 06.04.2019 р. із ФОП [PERSON] , яким уповноважив ФОП [PERSON] вчинити правочин щодо продажу транспортного засобу SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . На підставі вказаного договору комісії ФОП [PERSON] уклав з [PERSON] договір №7594/19/1238 від 06.04.2019 р. купівлі-продажу транспортного засобу SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] за ціною 10 000,00 грн. Позивач [PERSON] також зазначає, що вона вважає, що відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, повинно було відбутися за її письмовою згодою, а на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, така згода повинна бути нотаріально посвідчена. Проте, позивач ні усної, ні письмової згоди на відчуження майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, подружжя не надавала, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом про визнання недійсними: договору комісії №1238 від 06.04.2019 р., укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , та договору №7594/19/1238 від 06.04.2019 р. купівлі - продажу транспортного засобу, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Крім того, просила стягнути із відповідачів на її користь понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 10.10.2019 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого розгляду. Ухвалою суду від 27.01.2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Зубань О.О., заявлені вимоги підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснили, що [PERSON] взагалі нічого не було відомо про укладення договору купівлі - продажу автомобіля, згоди на продаж автомобіля вона не надавала, жодних коштів з проданого автомобіля [PERSON] їй не передавав. А також, [PERSON] пояснила, що автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, був в доброму стані, адже сторони на ньому в 2019 році їздили у Донецьку область провідати батьків позивача [PERSON] . Крім того, [PERSON] пояснила суду, що договір купівлі-продажу є фактично фіктивним, оскільки після укладення вказаного договору автомобілем продовжує користуватися саме [PERSON] а не [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Бездітний І. І., в судовому засіданні заперечили щодо задоволення заявлених позовних вимог. [PERSON] подав відзив на позов, в якому він визнав факт придбання 21.06.2018 року в шлюбі із позивачем [PERSON] автомобіля SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . Проте, після того як він припинив фактичні шлюбні відносини з [PERSON] , ще перебуваючи в шлюбі, за спільною згодою відчужив даний автомобіль на підставі договору комісії № 1238 від 06.04.2019 р. укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , та договору № 7594/19/1238 від 06.04.2019р. купівлі - продажу транспортного засобу, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Також, [PERSON] суду пояснив, що він перебуваючи в с.Гущинці Калинівського району, в будинку своїх батьків, передав позивачу [PERSON] половину суми отриманої за проданий автомобіль, а саме 5000,00 грн., при цьому в кімнаті був ще присутній його брат - [PERSON] , який може підтвердити факт передачі коштів. Крім того, [PERSON] вказав, що на момент продажу автомобіль знаходився в незадовільному стані, адже використовувався ним для надання послуг таксі. У період інтенсивної експлуатації зазначеного транспортного засобу SHEVROLET AVEO, в режимі таксі, ремонт та заміна деталей не проводилась, що зумовило його технічну несправність. Крім того, на автомобілі були наявні значні пошкодження лакофарбового покриття кузова, на підтвердження чого [PERSON] надав фотознімки, які зроблені фахівцями Експертної служби МВС України при огляді автомобіля у ТСЦ 0541 (м.Вінниці), саме тому вартість автомобіля є суттєво нижчою в порівнянні з іншими транспортними засобами SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску. Також, у своєму відзиві та поясненнях наданих в судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що оспорювані позивачкою договори комісії та купівлі - продажу транспортного засобу не потребують нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а тому не вимагали надання згоди на їх укладення від його дружини [PERSON] . Крім того, [PERSON] пояснив, що з [PERSON] він знайомий давно, працював з нею раніше на станції швидкої медичної допомоги. Допитана в судовому засіданні в якості свідка - відповідач [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог та суду пояснила, що дійсно придбала автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску у [PERSON] за 10 000,00 грн. Вона знайома із [PERSON] та [PERSON] , і їй було відомо, що вони являються чоловіком та дружиною, так як вона разом із [PERSON] працювала на станції швидкої медичної допомоги і неодноразово бачила їх удвох та спілкувалася з ними. Крім того пояснила, що після придбання спірного автомобіля, вона неодноразово, знаючи про те, що [PERSON] , розуміється в ремонті автомобіля, надавала йому автомобіль та просила його відремонтувати. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - відповідач ФОП [PERSON] та його представник - адвокат Горобець Д.Г. заперечували проти задоволення позову. ФОП [PERSON] подав відзив на позов, в якому він посилався на те, що укладення договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу врегульовано Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим Постановою КМУ №1200 від 11.11.2009р. Згідно п.43 вищевказаного Порядку здійснення торгівлі транспортними засобами визначено, що на комісію приймаються транспортні засоби за умови подання паспорту громадянина України та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Жодною нормою вказаного Порядку здійснення торгівлі не вимагається подання письмової згоди подружжя щодо укладення договору комісії та договору купівлі-продажу. Пунктом 8 Порядку державної реєстрації визначено перелік документів, які подаються для державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, проте, в цьому переліку відсутній документ, який підтверджує згоду іншого з подружжя на укладення договору про відчуження транспортного засобу. Тому, ФОП [PERSON] не мав підстав відмовити [PERSON] та [PERSON] в укладенні вказаних вище правочинів по відчуженню автомобіля. Крім того пояснив, що безпосередньо ним автомобіль не оглядався, пошкоджень , які описані в договорі купівлі-продажу автомобіля він особисто не бачив, вони були вказані зі слів продавця та покупця. Вартість автомобіля 10 000,00 грн. була узгоджена в його присутності [PERSON] та [PERSON] . При укладенні оспорюваних договорів комісії та купівлі-продажу транспортного засобу ним оглядався оригінал паспорта [PERSON] , проте, він не звернув увагу на наявність у паспорті відмітки про перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, так як вважав, що чинним законодавством України не передбачено отримання згоди іншого з подружжя на укладення таких правочинів. З`ясувавши позиції сторін та їх представників, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює разом із позивачем [PERSON] в магазині одягу за адресою - [ADDRESS] . Знайома вона також і з [PERSON] 06.04.2020 року [PERSON] , в присутності [PERSON] та [PERSON] , зателефонувала до свого тодішнього чоловіка - [PERSON] , ввімкнула телефон на «гучний зв`язок» та під час розмови запитала чоловіка чи відомо йому, що 17.04.2019 року в Калинівському районному суді Вінницької області призначена до розгляду справа про розірвання їх шлюбу та щодо поділу спільно нажитого ними майна. [PERSON] відповів, що йому про це відомо. 17.04.2019року [PERSON] після судового засідання повернулася на роботу вся заплакана та розповідала, що в судовому засіданні [PERSON] повідомив, що продав їх спільний автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску іншій особі за 10 000,00 грн. Вона була шокована такою новиною, плакала, так як пояснила, що згоди на продаж спільного автомобіля вона не надавала. Також, свідок [PERSON] суду повідомила, що неодноразово бачила даний автомобіль SHEVROLET AVEO, візуально він був в ідеальному стані, жодних видимих пошкоджень автомобіль не мав, крім того, даний свідок проводжала [PERSON] та [PERSON] в поїздку в Донецьку область в гості до батьків [PERSON] . Автомобіль був у справному стані, адже навіть після повернення в м.Вінницю [PERSON] їй розповідала що поїздка пройшла вдало. Крім того, свідок [PERSON] повідомила суду, що неодноразово бачила, влітку 2019 року, вже після продажу автомобіля, що ним продовжує користуватися саме [PERSON] , який таксував на даному автомобілі. Свідок [PERSON] надала суду аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в червні 2019 року вона викликала таксі, на виклик приїхав автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Вона сіла в таксі і попросила водія повозити її по лікарням міста Вінниці, оскільки їй потрібно було здавати аналізи. Вона дала водієві таксі [PERSON] 200 гривень, і по закінченню поїздки він мав повернути їй решту. Проте, в дорозі автомобіль зупинили співробітники патрульної поліції та Укртрансбезпеки з метою перевірки наявності у водія дозвільних документів на надання послуг таксі. На [PERSON] було складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності, проте, [PERSON] не дочекавшись закінчення складання протоколу закрив автомобіль SHEVROLET AVEO та втік. Свідок також пояснила, що автомобіль був в хорошому стані, салон і зовнішній вигляд автомобіля не мав жодних слідів пошкоджень чи корозії. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється рідним братом [PERSON] . Він був присутній під час укладення угоди купівлі-продажу автомобіля SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . Станом на момент продажу, автомобіль мав певні несправності, проте, він не є спеціалістом по ремонту автомобілів, автомобіль ним не оглядався, про пошкодження і несправності йому відомо зі слів брата - [PERSON] . Крім того, даний свідок пояснив, що він не був присутній і не бачив моменту передачі [PERSON] своїй колишній дружині [PERSON] коштів в сумі 5000,00 грн., отриманих від продажу автомобіля. Про цю подію йому відомо лише зі слів брата. Як вбачається із Листа-відповіді від 11.03.2019 року за № 31/2/0546-326/оз наданого ТСЦ № 0546 МВС України на адвокатський запит, станом на 11.03.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . Дата реєстрації - 21.06.2018 року . Із Висновку експерта від 01.08.2019 року за №111 вбачається, що середня ринкова вартість автомобіля подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобілю SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , становить 88 070,00 грн. Відповідно до Договору комісії № 1238 від 06.04.2019 р., укладеного між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , останній зобов`язувався вчинити правочин щодо продажу транспортного засобу SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , № 7594/19/1238 від 06.04.2019 р., укладеного між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі укладеного з ним Договору комісії № 1238 від 06.04.2019 р., автомобіль був проданий [PERSON] за 10 000,00 грн. Судом були оглянуті матеріали адміністративної справи №127/16893/19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.164 КУпАП, що підтверджує факт складання відносно [PERSON] адміністративного протоколу та підтверджує той факт, що [PERSON] після продажу транспортного засобу SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , продовжує його використовувати. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України. ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зміст та конструкція норми статті 60 СК України свідчить про існування у законодавстві презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Стосовно доводів Відповідачів про відсутність підстав для визнання спірних договорів комісії та договору купівлі-продажу недійсними, через відсутність згоди позивача не є підставою для визнання їх недійсними, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26 березня 2020 року по справі № 710/1731/15-ц. Відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільності майна, а також не надано належних та допустимих доказів того, що він узгоджував із [PERSON] питання щодо продажу автомобіля SHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] за суму 10 000,00 грн., та в подальшому передав [PERSON] половину коштів від проданого автомобіля - 5000,00 грн. З огляду на зазначене, доводи відповідачів щодо відсутності правових підстав для визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними, суд також визнає необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Що ж стосується заявлених вимог в частині стягнення із відповідачів на користь позивача судових витрат, то суд виходить із наступного. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати - на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Надання позивачу кваліфікованої правничої допомоги підтверджується витягом з договору про надання правової допомоги від 25.09.2019 року, а розмір понесених витрат на правничу допомогу, підтверджується долученою квитанцією до прибуткового касового ордера від 21.07.2020 року на загальну суму 8 000,00 грн. та Актом приймання-передачі наданих послуг від 21.07.2020 року. Враховуючи те, що при розгляді справи було встановлено порушення прав позивача безпосередньо відповідачем - [PERSON] , то суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення судових витрат із відповідача [PERSON] та фізичної особи - підприємця [PERSON] до задоволення не підлягають. Витрати, понесені позивачем на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн., підлягають до стягнення із відповідача [PERSON] . Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 1536,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного, та

Outcome: partial