Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.08.2016р. з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частки зі видів заробітку щомісячно на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однак відповідач не виконує рішення суду щодо стягнення аліментів, у зв'язку з чим, станом на 22.03.2017р. відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 36048 гривень 81 копійка, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам здійсненим Овідіопольським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позивачка просить стягнути з відповідача неустойку («пеню») за прострочення сплати аліментів у розмірі 10349 гривень 55 копійок. Окрім того, позивачка звернулась за правовою допомогою до Приватного підприємства «Центр правового сприяння та захисту» з яким уклала договір № 1-07-ФО/16 від «12» січня 2016 року про надання юридичних послуг. Вартість юридичних послуг склала суму у розмірі 9280,00 грн., яку позивачка також просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснила, що відповідач не виконує рішення щодо сплати аліментів, а тому заборгованість постійно зростає. Вона також пояснила, що первісно відповідач сплачував аліменти, але останнім часом взагалі аліменти не перераховуються. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними. Так він пояснив, що відповідач після ухвалення судового рішення виконував рішення суду та з його заробітної плати утримувались аліменти. Однак [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON]. В зв'язку із чим, він був вимушений взяти відпустку по догляду за дитиною до 3-х років, а тому він перестав отримувати заробітну плату. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.08.2016р. з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частки зі видів заробітку щомісячно на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. (а.с.17) На підставі даного рішення Суворовським районним судом м. Одеси 09 вересня 2016р.. був виданий виконавчий лист про стягнення аліментів. (а.с. 19) Вищевказаний виконавчий лист був поданий до виконання до Овідіопольського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. На теперішній час, виконавчий лист був переданий на виконання до Другого Приморського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області. Судом встановлено, що 07 жовтня 2016р. [PERSON] одружився з [PERSON]. [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON]. Судом також встановлено, що [PERSON] працює у ДП «Одеський морський торгівельний порт», та до липня 2017р. постійно отримував заробітну плату з якої відраховувались аліменти. Станом на 22.03.2017р. відповідач мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 36048 гривень 81 копійка, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам здійсненим Овідіопольським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (а.с.22) На вищевказану заборгованість позивачка нарахувала пеню у розмірі 10349 гривень 55 копійок, починаючи з 28.04.2016р. по 31.01.2017р. (а.с. 42) Однак дана заборгованість виникла у зв'язку з тим, що рішенням від 18.08.2016р. суду були стягнути аліменти з дати подачі позову, а саме з 28.04.2016 року, а також за причиною подання виконавчого листа на виконання тільки в листопаді 2016р.. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15.05.2006 N 3, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Отже суд вважає, що відповідач не ухилявся від виконання рішення щодо сплати аліментів, а заборгованість виникла за причин, які не залежалі від волі відповідача, а тому відсутня вина відповідача у зв'язку із чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд також вважає, що оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то витрати на правничу допомоги не підлягають стягненню, згідно п. 2, ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed