Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.03.2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду розірвано шлюб між нею та [PERSON], який був укладений 21.10.1998 року. За час перебуванні у шлюбі ними було набуто у власність: двохкімнатну квартиру площею 52,4 м2 по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1026 га в [ADDRESS] та трикімнатну квартиру площею 55,4 м2 по [ADDRESS] Зазначає, що за час шлюбу у них народилась дочка [PERSON], яка повністю перебуває на її утриманні та вихованні. При цьому, відповідач на утримання дитини кошти не сплачує. Вважає, що суд може відступити від рівності часток подружжя та збільшити її частку, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка постійно проживає з нею, а також те, що вона одна дбає про матеріальне становище сім'ї. У зв'язку з чим, просила поділити майно подружжя та визнати за нею право власності на двохкімнатну квартиру по [ADDRESS] та земельну ділянку в [ADDRESS], а відповідачу - трикімнатну квартиру по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо виділення позивачу двохкімнатної квартири по [ADDRESS], однак в решті просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.03.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 21.10.1998 року Софіїівсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області (а.с. 9). Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2007 року та витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 18.04.2007 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстрована квартира, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 11, 12). Крім того, за [PERSON] на праві власності зареєстрована квартира, що розташована в [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.10.2010 року та витягом про державну реєстрацію прав від 17.11.2010 року (13-14, 15). Також, у відповідності до державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.06.2009 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,126 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України. Як слідує із роз'яснень у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, частину 5 ст. 61 Сімейного Кодексу України, якою передбачалось, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, виключено Законом України № 4766-VІ від 17.05.2012 року. Проте, оскільки земельна ділянка виділена і приватизована [PERSON] у 2009 році, то посилання позивача на ч. 5 ст. 61 СК України, як на підставу визнання земельної ділянки об'єктом права спільної власності подружжя є безпідставним. Крім цього, відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.02.2012 року №6-98цс11. При цьому, у відповідності до заявлених вимог підлягає поділу в рівних частинах інше нерухоме майно подружжя. Як вбачається із висновку комісійної судово-будівельної експертизи №7296/7297 від 25.05.2015 року, ринкова вартість трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становить 630000,00 грн., а двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] - 655000,00 грн. (а.с. ). Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що квартиру по [ADDRESS] слід виділити у власність [PERSON], а квартиру по [ADDRESS] - [PERSON] Водночас, суд враховує ту обставину, що відповідач є інвалідом І-ї групи загального захворювання по зору довічно та потребує постійного стороннього догляду, не працює. При цьому, позивачем не представлено суду і не доведено наявність доказів, які б надавали б підстави для відступу від рівності часток, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Доводи позивача стосовно проживання з нею неповнолітньої дитини та перебування на її повному утриманні не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються поясненнями відповідача та квитанціями про перерахування коштів на утримання дитини (а.с. ). Отже, враховуючи викладене, а також те, що частки подружжя є рівними, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 12500 грн., оскільки вартість квартири, яка виділяється у її власність є більшою на 25000 грн., ніж виділяється відповідачу. Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як слідує із квитанції №14 від 07.04.2015 року, відповідачем сплачені кошти в розмірі 2952,00 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи, а тому з позивача на користь відповідача слід стягнути 1476 грн. понесених судових витрат, пропорційно до задоволених вимог. Водночас, у стягненні судового збору з відповідача слід відмовити, оскільки він являється інвалідом І групи, а тому звільнений від його сплати. Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду, а тому в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial