Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Макіїввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала на ДП «Макіїввугілля» з 17 березня 2014 року бухгалтером, й наказом від 13 серпня 2014 року була звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за серпень 2014 року в сумі 2 218 грн. 40 коп., які були примусово стягнуті судовим рішенням. Вважає, що оскільки з вини відповідача їй не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, вона вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - за період з 04 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року, що становить 47 745 грн. 92 коп., та й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань роботодавця перед працівником щодо виплати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка працювала на ДП «Макіїввугілля» з 17 березня 2014 року бухгалтером, й наказом від 13 серпня 2014 року була звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за серпень 2014 року в сумі 2 218 грн. 40 коп., які були примусово стягнуті судовим рішенням. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов»язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не було виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року складає 47 745 грн. 92 коп., яка визначається за визначеною формулою: (195 грн. 80 коп. - середньоденний заробіток позивача (244 робочих днів за вказаний перірод часу х 195 грн. 80 коп. (середньоденної заробітної плати) = 47 745 грн. 92 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з ДП «Макіїввугілля» на користь позивача 47 745 грн. 92 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року . Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини третьої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно ст. 237 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 2371 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: approved