Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною трирічного віку, а також стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 4000,00 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що з 24 вересня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO]. Сторони подружніх відносин не підтримують, проживають окремо. Донька повністю перебуває на вихованні та утриманні позивачки, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім того, позивачка зазначила, що в неї на утриманні перебуває неповнолітній син - [PERSON], 2003 року народження, якого вона утримує як мати одиначка. Позивачці відомо, що відповідач працює та розмір його заробітної плати є незначним, порівняно з його дійсними доходами. Також позивачці відомо, що відповідач отримує дохід від здачі в оренду своєї квартири. Відповідач долею доньки не цікавиться, участі в її утриманні не приймає, донька проживає з нею, потребує матеріального утримання з боку обох батьків, але тягар утримання дитини несе тільки позивачка, з якими вона сама не впорається. Крім того позивачка зазначає, що має право на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися з даним позовом до суду. Представник позивачки в судове засідання не з'явилась, надала до канцелярії суду клопотання, в якому проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. За таких обставин суд, зі згоди представника позивачки, відповідно до положень статті 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивачки. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2014 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серія [NUMBER] виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає разом з матір'ю - позивачкою по справі. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей - це обов'язок батьків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правоможної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. 17 травня 2017 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2037-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Закон набрав чинності 08.07.2017 року. Відповідно до частини 3 ст.181 СК України (у редакції зі змінами від 08.07.2017 року) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1,2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801-VIII встановлено суми прожиткового мінімуму на 2017 рік для дітей віком до шести років. Згідно з даним Законом для дітей відповідного віку прожитковий мінімум складає: з 01 січня 2017 року - 1355 гривень; з 01.05.2017 року - 1426 гривень; з 01 грудня - 1492 гривень. В судовому засіданні також встановлено, що сторони сумісно не проживають, спільного господарства не ведуть. Відповідач не надає матеріальну допомогу на виховання доньки та утримання дружини добровільно. Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч.4 ст. 84 СК України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 24.07.2017 року. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Зі змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, окрім іншого, належать витрати на правову допомогу (п.2 ч.3). Встановлено, що 13 лютого 2017 року між позивачкою та адвокатом Піскуновою О.М. була укладена додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги №1307/01, відповідно до якої того ж дня позивачкою сплачено адвокату 4000 грн. за надану правову допомогу, що підтверджується квитанцією №78/1307/2017. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз'яснено в п.47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Як роз'яснено в п.48 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п.2 ч.3 ст.79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів тощо). Водночас, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial