Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

[PERSON] , звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та визначення її місця проживання. Позов мотивує тим, що 07.07.1998 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 23. [INFO] року у них з відповідачем народилася спільна дитина - [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 02.01.2013 року зроблено відповідний актовий запис за № 4. Зазначає, що заміжжя з відповідачем виявилося невдалим. Він постійно виявляє до неї неповагу, сім`ю матеріально не забезпечує, вихованням дитини не займається. Шлюбні відносини фактично припинені, у відповідача є інша жінка, вони з відповідачем не ведуть спільного господарства, подальше спільне проживання, примирення та збереження шлюбу неможливі, оскільки в них дуже різні характери і вони не можуть жити разом. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. На примирення не згідна і тому вважає, що необхідно розірвати шлюб. Спір про поділ майна буде вирішено в судовому порядку. Позивач вказує, що відповідач участі у вихованні дитини та її утриманні не бере. На даний момент відповідач повністю самоусунувся від виховання їх малолітньої доньки, жодної фінансової допомоги їй у вихованні їх спільної дитини він не надає. На неодноразові її усні звернення про необхідність утримання дитини він не реагує. Відповідач має нерегулярний та мінливий дохід. Дитина на сьогоднішній день не має можливості відвідувати садок, додаткові гуртки у садку, оскільки за все потрібно платити. Вона, позивач, самостійно займається моральним та духовним розвитком дитини та дбає про її матеріальне забезпечення. Крім того, позивач зауважує, що у зв`язку із розірванням шлюбу виникає необхідність у вирішенні питання місця проживання дитини. На сьогоднішній день відповідач по-хамськи ставиться до неї, позивача, та їх доньки, застосовує до неї фізичну силу та залякування, спілкування відповідача з дитиною негативно відображається на її психічному та емоційному стані, вона помітно нервує, погано спить та роздратована. На сьогоднішній день дитина проживає разом з нею та її матір`ю, оскільки відповідач не дає їм можливості проживати у їх спільній квартирі, поміняв на дверях замки, а її намагання взяти її одяг та одяг дитини закінчився нанесенням тілесних ушкоджень. На підставі наведеного позивач просить суд: розірвати шлюб між нею, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , укладений 07.07.1998 року; стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн., починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття; визначити місце проживання дитини разом зі нею, позивачем - матір`ю [PERSON] Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник - адвокат Сідун О.С. подала до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що при ухваленні рішення просить врахувати той факт, що донька [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка несе повністю всі витрати та виховує дитину, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, при цьому її представник - адвокат Курах Ю.М. подав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі, розірвати шлюб, дитину залишити з матір`ю, зазначивши, що погоджуються на стягнення аліментів в розмірі 1000 грн. Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без їх участі, зазначивши, при ухваленні рішення просить максимально врахувати інтереси дитини. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ч. 1 ст. 64 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.07.1998 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Великораковецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області за актовим записом № 23, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області 28.09.2010 року. Від даного шлюбу в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.01.2013 року серії [NUMBER] , де її батьком значаться [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сім`я розпалася остаточно. Умови для примирення позивача та відповідача відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження може суперечити інтересам позивача, а відтак, на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін проживає з матір`ю та потребує матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітньою донькою, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, особою з інвалідністю другої групи та отримує пенсію по інвалідності, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно і до досягнення нею повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року установлено прожитковий мінімум 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами ст. ст. 13 ч. 1, 76 ч. 1, 80, 81 ч. ч. 1, 5, 6 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на спільну дитину, позивач суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог щодо стягнення аліментів з відповідача слід відмовити. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини сторін, суд констатує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 161 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Із змісту ч. 4 ст. 19 СК України випливає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Виконавчий комітет Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування на лист Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області щодо надання висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] у листі від 23.07.2019 року № 474/23-21 повідомив, що сторонам у справі № 308/1905/16-ц направлялися листи з проханням з метою підготовки висновку надати копії документів відповідно до переліку, визначеному Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (листи № 405/23-35 та № 406/23-35 від 20.06.2019 року). Жодна зі сторін не відреагувала на ці листи. 16.07.2019 року дане питання розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому. Батьки малолітньої на засідання комісії не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце проведення даної комісії (запрошення № 445/23-35 та № 446/23-35 від 09.07.2019 року). Враховуючи неможливість всебічного вивчення даного питання, а також відсутність на комісії батьків дитини та неможливість при цьому проведення з ними бесіди та з`ясування їх думки члени комісії прийняли одноголосне рішення рекомендувати виконавчому комітету Ужгородської міської ради, як органу опіки та піклування підготувати та надати Ужгородському міськрайонному суду лист у справі № 308/1905/16-ц про неможливість підготовки висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до листа управління освіти Ужгородської міської ради від 19.07.2019 року № 01-14/386 малолітня [PERSON] в навчальних закладах не навчається. Враховуючи вищенаведене Ужгородський міськвиконком, як орган опіки та піклування доводить до відома суду про неможливість підготовки висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у справі № 308/1905/16-ц з незалежних від органу опіки причин. Батькам дитини рекомендовано знайти взаєморозуміння в питаннях виховання малолітньої дитини для її подальшого нормального розвитку, сприйняття та усвідомлення сімейних цінностей та моралі. Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. На переконання суду, проживання спільної дитини сторін - доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. При цьому суд враховує відсутність спору та визнання представником відповідача позову в цій частині вимог, а саме залишення дитини з матір`ю, що, на думку суду, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Беручи до уваги наведене, а також визнання позовних вимог у частині визначення місця проживання дитини з позивачем, з урахуванням віку дитини, в інтересах останньої, суд вважає за необхідне визначити місце проживання доньки сторін - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Разом з тим, суд зауважує, що батько дітей не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою, турботу відносно останньої та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим та підлягає до частково задоволення. При цьому, оскільки позов пред`явлений 25.02.2016 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дитини та поділу спільного майна сторін у межах даного позову не заявлено. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. п. 3, 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів та особи з інвалідністю I та II груп. Враховуючи викладене та оскільки відповідач є особою з інвалідністю другої групи, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в даній справі, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial