Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування, третя особа Перша Миколаївська державна нотаріальна контора. Позивач вказала, що її батько [PERSON] помер [INFO] року, а [INFO] року померла його мати, та відповідно її бабуся - [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Маючи намір оформити спадщину, вона звернулась до Першої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на квартиру, 1/2 частину квартири, проте нотаріусом було відмовлено у видачі вищевказаного свідоцтва, у зв'язку з наявністю іншого спадкоємця першої черги (у першому випадку), та в зв`язку з тим, що відсутні документи, що підтверджують місце відкриття спадщини, а тому слід, на підставі п. 1.14 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, встановити через суд місце відкриття спадщини. Посилаючись на викладене, вимоги ст.ст. 1218,392 ЦК України, позивач і просила про задоволення її позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив про його задоволення. При цьому, [PERSON] пояснив суду, що постанова нотаріуса не має відношення до вказаного позову, а є підставою для його задоволення. Відповідач повідомлена про розгляд справи належним чином, досудового засідання не з`явилась, заперечень проти позову не надала. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились. Обставини справи,встановлені судом. З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1992 року (реєстровий номер 2-2290), квартира [ADDRESS] належить [PERSON]. Даний договір зареєстрований у МБТІ 20.02.1998 року за номером 17800. [PERSON], померла [INFO] року, після її смерті відкрилася спадщина на належну їй на праві власності квартиру. З копії спадкової справи, заведеної Першою державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори звернулися дочка померлої [PERSON] та [PERSON]- дочка померлого [INFO] року сина спадкодавця [PERSON] ). 16 листопада 2016 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності після смерті [PERSON] за правом представлення. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право власності на все майно померлої, нотаріус вказав наявність іншого спадкоємця першої черги. 16.11.2016 року постановою нотаріуса Першої Державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину майна. Підставою відмови у видачі свідоцтва нотаріус вказала наступне. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть. Відповідно до вимог ст.ст. 291, 221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Оскільки таких документів не надано, на підставі вимог п.1.14 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, роз`яснено право на звернення до суду із заявою про встановлення місця відкриття спадщини. Згідно статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Діяльність нотаріату спрямована на охорону та захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, на запобігання правопорушенням шляхом правильного і своєчасного вчинення нотаріальних дій. Правовий аналіз наведеної норми та закону в цілому дозволяє зробити висновок, що нотаріат є органом безспірної цивільної юрисдикції та превентивного правосуддя. Професійна діяльність нотаріуса забезпечує превентивний правовий захист та унеможливлює порушення в майбутньому прав та інтересів суб'єктів права та виникнення спорів у судах. Тобто у разі виникнення спору, невизнання прав, питання підлягає судовому розгляду. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачені обов'язки нотаріуса, зокрема, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисту законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. За положеннями статей 34 та 66 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідомо, місцем відкриття спадщини є місце знаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна-місце знаходження основної частини рухомого майна. Згідно глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, (далі Порядок) при зверненні спадкоємців у зв`язку з відкриттям спадщини, нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців,наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження. За п.1.12 Порядку, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до ст. 29 ЦК України. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна. Пунктом 1.14 Порядку передбачено необхідність встановлення місця відкриття спадщини за рішенням суду у разі відсутності у спадкоємців документів, що підтверджують місце відкриття спадщини. Між тим наявне свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартира [ADDRESS], а за такого - місце відкриття спадщини встановлено. Пунктом 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року (надалі - Порядок) передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно п.4.15. глави 10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. З аналізу вказаних норм вбачається, що на нотаріусів покладається обов'язок щодо сприяння збору та подання документів необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину та визначення частки спадкового майна, яке знаходиться у спільній власності. До того ж в роз'ясненнях, що містяться в пунктах 3, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, ч.2 ст.1221 ЦК України. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. В п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» наголошено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності Таким чином, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до положень глави 89 ЦК України, якою визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 указаного Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно зі ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, враховуючи викладені вимоги законодавства та характер спірних правовідносин, при вирішенні справи про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування у зв'язку з неможливістю оформлення права на спадщину в установленому гл. 89ЦК України порядку, суду необхідно встановити положення законодавства про спадкування, які підлягають застосуванню, з'ясувати всі обставини справи стосовно права власності на нерухоме майно померлої особи, причини неможливості отримання свідоцтва про спадкування; перевірити достатність установлених передбаченими ч. 2 ст. 57 ЦПК засобами доказування належних і допустимих доказів на підтвердження належності майна померлому громадянину й надати їм належну оцінку та встановити підстави переходу вказаного майна до спадкоємців і дотримання останніми законодавства щодо здійснення права на спадкування, тобто виконати положення ст.ст. 213, 214 ЦПК України. За статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкують ту частину спадщини, яка б належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. За п. 5 даної статті, якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Доказів на підтвердження обставин щодо неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину за місцем знаходження нерухомого майна не надано, також позивачу було роз*яснино право на уточнення позовних вимог, однак цим правом представник позивача не скористався. Наведене свідчить про те, що звернення позивача до суду з даним позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом є передчасним, правом на зміну та уточнення позовних вимог позивач не скористався, а тому вимоги, зазначені позивачем у такий спосіб задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed