Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказала, що в період з 15.11.1983 по 15.11.1985 року працювала по вільному найму в діючій армії за межами України в Республіці Афганістан. В квітні 1984 року вона потрапила під обстріл в гарнізоні військової частини [NUMBER] в провінції Кундуз Республіки Афганістан, під час якого вона отримала поранення та лікувалась протягом трьох місяців. З того часу у неї відбулось погіршення здоров`я, і Черкаською обласною медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) 14 серпня 2013 року їй було встановлено без терміново ІІ групу інвалідності загального захворювання. Після огляду МСЕК 19 серпня 2013 року їй було відмовлено у встановленні такої групи інвалідності, пов`язаної з пораненням в період роботи в діючій армії. Позивач зверталась в Чигиринське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Черкаській області з проханням переоформити документи на встановлення пенсії згідно групи інвалідності, але пов`язаної з пораненням в період роботи в діючій армії, і в цьому їй було відмовлено. У зв`язку з вказаним, просила суд визнати її особою, яка отримала травму під час роботи в складі діючої армії в 1984 році в республіці Афганістан при виконанні державних та громадських обов`язків, що призвело до отримання наявної на даний час 2 групи інвалідності. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. \~ \~ \~ \~Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, надала письмові заперечення. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Всебічно, повно, всесторонньо дослідивши матеріали справи, а також докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач в період з 15.11.1983 по 15.11.1985 року працювала по вільному найму в діючій армії за межами України в Республіці Афганістан (а.с. 10-14). Згідно акту судово-медичного обстеження № 693 від 18.06.2013 року (а.с. 15) та висновку судово-медичної експертизи № 04-01/11 від 13 квітня 2017 року у Позивача наявні сліди поранень, давність виникнення яких може відповідати 1984 року і не виключається походження захворювань Позивача від них, через що у неї встановлена ІІ група інвалідності. Позовні вимоги позивача стосуються визнання позивача особою, яка отримала поранення при виконанні обов`язків військової служби, встановлення причин інвалідності. Як зазначала Позивач саме МСЕК відмовили їй у встановленні групи інвалідності, пов`язаної з пораненням в період роботи в діючій армії. Сам позов пред`явлений не до МСЕК, а до органу Пенсійного фонду України, тоді як МСЕК значиться в матеріалах справи як\~ третя особа і питання про залучення цієї установи в якості співвідповідача по справі стороною позивача не ставилось і суд у відповідності до статті 32 ЦПК України без заяви сторони позивача був позбавлений можливості в самостійному порядку здійснити таке залучення. Суд погоджується з твердженнями представника Відповідача у справі про безпідставність позову саме до Чигиринського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, так як згідно ч.2 ст. 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини і групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затверджених Кабінетом Міністрів України. Рішення такої комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку. При цьому, суд приймає до уваги, що Позивач не звертався до суду з заявою про оскарження відмови Пенсійного фонду України в проханні переоформлення документів на встановлення пенсії. Таким чином, суд знаходить, що Чигиринське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Черкаській області взагалі не може бути відповідачем у вказаній справі, так як не вчиняло жодних порушень прав позивача при вирішенні питання про її віднесення до певного кола осіб, які отримали травму в складі діючої армії з подальшим оформлення інвалідності, так як дані повноваження у Відповідача взагалі відсутні. Водночас, Позивач не звертався в суд з адміністративним позовом до МСЕК з приводу їхньої відмови у встановленні необхідного Позивачу факту. Показання свідків у справі такі висновки суду про наявні спірні правовідносини не спростовують. Законодавець у ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до\~ст. 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5\~ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3\~ст. 16 ЦК України\~суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5\~ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа\~\~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси(ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.4\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З огляду на те, що сторона Позивача при зверненні до суду обрала не прийнятний спосіб захисту до спірних правовідносин, і вимоги свої не підтвердила належними доказами, суд вважає за необхідне в задоволенні вимог позивача відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed