Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійснені нею права власності на квартиру, шляхом зняття відповідача з реєстрації. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги у повному обсязі та у їх обґрунтування зазначила, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, від шлюбу вони мають неповнолітнього сина. Рішенням суду від 21.05.2014 р. шлюб між сторонами розірвано. Квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Демократична, б.\~76, кв. 15, була придбана сторонами у період шлюбу, але на підставі договору від 12.06.2014 р., посвідченого нотаріусом, було визначено, що ? частина квартири належить [PERSON] як частка в праві спільної сумісної власності подружжя, а ? частину квартири відповідач подарував позивачеві. У звязку з припиненням шлюбних відносин між сторонами, відповідач з січня 2013 року у вказаній квартирі не проживає, його речей у квартирі немає. Місце проживання [PERSON] на теперішній час позивачу невідомо, вони не спілкуються, відповідач на зв'язок не виходить, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача як власника вказаного нерухомого майна, вона вимушена оплачувати комунальні послуги у більшому розмірі. Посилаючись на вимог ст.ст. 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, представник позивача просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою представника позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст.\~224 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи - Заводського відділу реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.\~150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Під час розгляду справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2003 року. За час шлюбу за договором купівлі-продажу від 26.08.2005 р. сторони придбали квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул.\~Демократична, б. 76, кв. 15, вселились та проживали у вказаному житлі. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2014 р. шлюб між сторонами було розірвано, вказане рішення набрало законної сили 02.06.2014 р. (а.с. 50-51). Відповідно до договору, укладеного між сторонами та посвідченого нотаріусом 12.06.2014 р. за реєстровим № 112 визначено, що ? частина квартири за вказаною вище адресою належить [PERSON] як частка в праві спільної сумісної власності подружжя, а ? частину цієї квартири [PERSON] подарував позивачеві (а.с. 5-6). Право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно за договором зареєстровано 12.06.2014 р. (а.с.\~4). За таких обставин позивач на теперішній час є єдиним власником квартири за адресою: м.\~Запоріжжя, вул.\~Демократична, б. 76, кв. 15. Згідно з довідкою МКП «Основаніє» № 1017 від 02.04.2015 р. відповідач значиться зареєстрованим за адресою: [INFO], б. 76, кв. 15 (а.с. 7). Як вже було зазначено судом, [PERSON] вселився до вказаної квартири, зареєстрував за вказаною адресою місце свого проживання як співвласник цього нерухомого майна. У подальшому він розпорядився своєю часткою у праві власності на квартиру на користь позивача, подарував [PERSON] належну йому ? частину квартири, тобто з власної волі припинив своє право власності на нерухомість. Крім того, після розірвання судовим рішенням шлюбу між сторонами, відповідач втратив статус члена сімї [PERSON] Доводи позивача про не проживання [PERSON] з січня 2013 р. за адресою: м.\~Запоріжжя, вул.\~Демократична, б. 76, кв. 15, у звязку із припиненням між сторонами шлюбних відносин знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом. Наведений факт підтвердили допитані під час розгляду справи свідки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що позивача вона знає, оскільки проживає з нею у одному будинку - по вул. Демократичній, 76 у м. Запоріжжі, позивач у квартирі № 15, а вона у квартирі № 26. Вони підтримують дружні стосунки. Відповідач з січня 2013 р. не проживає за вказаною адресою, свідок його тривалий час не бачила. [PERSON], допитана у судовому засіданні у якості свідка пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON], у квартирі [ADDRESS]. Її онук та син позивача приятелі. Відповідача також свідок знала як колишнього сусіда, але він протягом останніх трьох-чотирьох років не проживає у вказаній квартирі, десь з 2013 року вона його не бачить. Його речей у квартирі немає. Зі слів позивача свідку відомо, що вони з відповідачем розлучились. Дитина проживає з [PERSON], а [PERSON] з сином не спілкується, матеріально йому не допомагає, комунальні послуги не сплачує. Враховуючи викладене, в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], б.\~76, кв. 15, з 2013 року у звязку із припиненням шлюбних відносин із позивачем, інтересу до житла не проявляє, оплату житлово-комунальних послуг не проводить, його речей у квартирі немає. Вирішуючи питання про застосування до вказаних правовідносин ч. 2 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, суд виходить з таких обставин. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як вже зазначалось судом, відповідач вселився, проживав та був зареєстрований у [INFO] як співвласник вказаного нерухомого майна. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач перестав бути членом її сімї, а з 12.06.2014 р., тобто після укладення договору з [PERSON], він втратив право власності на квартиру. Вказане право в цілому перейшло до позивача за договором. За таких обставин норми ст.\~405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР до вказаних правовідносин не підлягають застосуванню. Водночас суд зазначає, що договір, укладений між сторонами 12.06.2014 р., на теперішній час є чинним, жодною стороною не ініційоване питання його зміни або розірвання. За вказаним договором позивач є єдиним власником квартири, а реєстрація [PERSON] у вказаному житлі призводить до порушень її прав як власника майна, оскільки є перешкодою у користуванні майном та вирішені питання про розпорядження ним. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, крім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом України у постанові №\~21-1438а15 від 30.06.2015 р. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову і захисту права власності [PERSON], шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Вказаний спосіб захисту порушеного права у розумінні ст. 16 ЦК України є достатнім, через що решта позовних вимог є зайвими для мети судового захисту і задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Позивачем документально підтверджено відповідними платіжними дорученнями сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с. 1). Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З наведених підстав, пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору 275,60\~грн.

Outcome: partial