Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі по 1300 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; стягнення аліментів розпочати з моменту звернення до суду. В позовній заяві позивачка зазначила, що сторони зареєстрували шлюб 09.07.2015 р. у виконкомі Незвиської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Син проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні. На протязі останніх місяців сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З часу припинення спільного проживання відповідач рідко спілкується з сином, не цікавиться його життям, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Відповідач офіційного працевлаштування в Україні немає, однак постійно працює за кордоном, матеріально забезпечений, має стабільний та хороший заробіток. Інших дітей та непрацездатних батьків відповідач немає, аліменти нікому не платить, у звязку з цим позивачка просить стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі по 1300 грн. на місяць. В позові покликається на ст.ст. 150, 180, 183, 184 СК України та на Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 р. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Суду пояснила, що на утримання сина в місяць витрачає близько 3000 грн. Інших доходів, окрім соціальних виплат на утримання дитини в розмірі 860 грн., немає. Відповідач добровільно коштів для утримання сина не надає. Дитину їй допомагають утримувати її батьки. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що немає постійного заробітку, в даний час ніде не працює, тому згідний сплачувати аліменти у розмірі 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що становить приблизно 800 грн. в місяць, а не в такому розмірі, як просить позивачка. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно представленої копії свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 146399, виданого 09 липня 2015 р. Незвиською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Ковальчук) [PERSON], [INFO], зареєстровано 09.07.2015 року виконкомом Незвиської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Від шлюбу в сторін 03 квітня 2016 року народився син [PERSON], актовий запис № 19 від 05 квітня 2016 р., що стверджено копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 308364, виданого 05 квітня 2016 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дитини не надає. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону - батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Отже, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Згідно розяснення, що міститься у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Із довідки Раковецької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області № 477 від 29.05.2017 р. вбачається, що [PERSON] тимчасово ніде не працює і не здійснює догляд. Оскільки суду не надано доказів того, що відповідач працює та має регулярний, постійний дохід, тому є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. Позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, розяснення, що містяться у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та позицію відповідача про часткове визнання позову щодо розміру аліментів, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 900 грн. щомісячно. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 04.05.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial