Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору нікчемним та недійсним, з підстав, викладених у фабулі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 19.04.2013 року між нею та ПАТ «Ідея Банк», було укладено кредитний договір № Р07.187.71909, відповідно до якого позивачу надався кредит на поточні потреби в сумі 19\~837,00 грн., строком на 30 місяців. Станом на 01.12.2016 року позивачем повернуто кредит та сплачено проценти за наданими кредитодавцем грошовими коштами за кредитним договором № Р07.187.71909 від 19.04.2013 року, чим припинено кредитні зобовязання з боку позичальника [PERSON], що підтверджується письмовою довідкою ПАТ «Ідея Банк» №594/67-16 від 01.12.2016 року. Стверджує, що із припиненням кредитних правовідносин з ПАТ «Ідея банк», позивачем припинено будь-які правовідносини з банківськими установами України (включаючи ПАТ «Ідея Банк»); інших договорів вона не укладала, грошових коштів не позичала. У лютому 2017 року, із телефонних дзвінків від імені ПАТ «Ідея Банк», які почали надходити до позивача, їй стало відомо про факт існування кредитного договору № Р24.187.73251 від 24.06.2013 року. В подальшому, ознайомившись із змістом копії даного кредитного договору, позивач встановила, що на даному кредитному договорі відсутній її підпис. Адже, насправді жодного кредитного договору № Р24.187.73251 від 24.06.2013 року вона особисто не підписувала, так як ніякого кредитного договору про надання кредиту у сумі 35 тисяч гривень не укладала, особистих документів для укладання даного кредитного договору банку не передавала, а також не отримувала за даним кредитним договором будь-яку суму грошових коштів. Всі вищенаведені обставини свідчать про порушення прав та законних інтересів з боку відповідача, а тому позивач звернувся до суду за їх захистом. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Просили суд їх задовольнити, проти постановлення по справі заочного рішення не заперечують. Представник ПАТ «Ідея Банк» в судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Відтак, суд в порядку\~ст. 169 ЦПК України\~вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та визнати неявку представника відповідача неповажною. Заслухавши думку позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2\~ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України\~зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень. Крім того,\~ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року\~із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Відповідно до вимог\~ст.213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України).\~\~\~\~ Судом встановлено, що 19.04.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», було укладено кредитний договір № Р07.187.71909, відповідно до якого [PERSON] надався кредит на поточні потреби в сумі 19\~837,00 грн., строком на 30 місяців. Із довідки ПАТ «Ідея Банк» №594/67-16 від 01.12.2016 року вбачається, що за кредитним договором № Р07.187.71909 від 19.04.2013 у позичальника [PERSON], кредитна заборгованість відсутня. Із копії кредитного договору Р24.187.73251 від 24.06.2013 року вбачається, що банк надає позичальнику - [PERSON] кредит в сумі 35\~000,00 грн. строком на 60 місяців. Факт отримання коштів [PERSON] за договором Р24.187.73251 від 24.06.2013 року не підтверджується. У той же час, суду не надано та в ході розгляду справи не здобуто належних, допустимих та переконливих доказів того, що спірна заборгованість у позивача виникла на підставі кредитного договору Р24.187.73251 від 24.06.2013 року, так як вказаного правочину сторони не вчиняли. Умови визнання кредитних договорів недійсними та вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, встановлені\~Цивільним кодексом України\~(статті 1048, 1052, 1054). Вимогами\~статей 1048-1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Згідно з вимогами\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зі змісту п.8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~вбачається, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),\~статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Згідно з роз'ясненнями\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою\~статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті\~536,\~638,\~1056-1 ЦК). Судам відповідно до\~статті 215 ЦК\~(435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК\~(435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215\~та\~216 ЦК\~(435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У звязку з тим, що кредитний договір № Р24.187.73251 від 24.06.2014 року укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] не вчинено у формі, встановлені законом, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; дії відповідача в укладені оспорюваного договору вчинено з прямим наміром завдати шкоду позивачу та обумовлено істотним зловживанням своїм правом, що підтверджує твердження позивача, та іншими матеріалами справи. Між позивачем та Банком не було досягнуто згоди, щодо умов Договору та не було підписано його. Цей Договір є оспорюваним, оскільки на підставі цього Договору з [PERSON] відповідачем примусово стягується заборгованість за кредитним Договором, що суттєво порушує її охороняємі законом права та інтереси. Таким чином, на підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved