Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № SAMDN03000153788600 від 22 квітня 2014 року недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним. 22 квітня 2014 року від імені позивачки [PERSON] спільно з працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено вказаний кредитний договір. В Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області до ЄРДР № 12015080130000541 були внесені відомості за фактом шахрайського заволодіння невстановленою особою грошовими коштами, належними вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк» за ч. 1 ст. 190 КК України. Позивачку по даному кримінальному провадженню було визнано потерпілою особою. Під час досудового розслідування встановлено, що в липні 2013 року кредитною картою ПАТ КБ «ПриватБанк» позивачки з метою заволодіння чужими майном, шляхом зловживання довірою та ввівши позивачку в оману, заволоділа [PERSON], яка спільно з працівником банку шляхом укладення кредитного договору від 22 квітня 2014 року на імя [PERSON], збільшила кредитний ліміт по кредитній картці банку ПАТ КБ «ПриватБанк» та заволоділа вказаним кредитним лімітом в сумі 48\~000 грн. Під час укладення даного кредитного договору позивачка не була присутня у відділенні банку, підпис в договорі належить не [PERSON] З урахуванням положень ст.ст. 203, 215 ЦК України просила визнати недійсним кредитний договір № SAMDN03000153788600 від 22 квітня 2014 року, укладений між нею та відповідачем. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав, пояснила, що має рахунки в інших банківських установах, до «ПриватБанку» вона взагалі не приходила, ніякі договори не підписувала, фотознімок з картою банку було зроблено працівником банку за її місцем роботи, платіжну карту «ПриватБанку» та пін-код до неї [PERSON] не отримувала, оформлювала кредитний договір від її імені [PERSON], яка пояснила позивачці, що такі дії необхідні для покращення її матеріального стану, оскільки [PERSON] на той період мала фінансові труднощі. Представник позивачки пояснила суду, що [PERSON] ввела позивачку в оману, попросила відкрити картковий рахунок, пояснила, що картка їй потрібна для здійснення безготівкових розрахунків. В звязку із тим, що [PERSON] відмовилась приходити до відділення банку, до неї на роботу прийшов працівник банку, який зробив її фотознімок з кредитною карткою. Саму карту та пін-код до неї позивачка не отримувала, будь-які документи, повязані з отриманням вказаної карти, не підписувала. Гроші по оспорюваному договору були зняті та витрачені [PERSON], що знайшло підтвердження під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням останньої. Просила врахувати висновки судової почеркознавчої експертизи, задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати недійсним кредитний договір від 22 квітня 2014 року. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 04 серпня 2016 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором від 22 квітня 2014 року. Вказане рішення набрало законної сили і підтверджує наявність кредитних правовідносин між позивачкою та відповідачем. Кредитну карту по оспорюваному договору та пін-код до неї [PERSON] отримала особисто у відділенні банку, що підтверджується фото з програмного комплексу «Приват-24», у якому відображена інформація про дату видачі позивачці платіжної карти; випискою за картковим рахунком № 4627055003050084; оптичним диском із записаним кольоровим зображенням позивачки з платіжною карткою. Зробити фото клієнта з картою за межами відділення банку є технічно неможливим. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно із ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав і інтересів і загальні вимоги щодо недійсності право чину передбачені ст. 215 ЦК України. \~Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний\~\~правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний\~правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). \~Нікчемний правочин є недійсним в силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності право чину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності право чину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з договором № SAMDN03000153788600 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти від 22 квітня 2014 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», на імя позивачки було відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт в сумі 18\~000 грн. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість станом на 14 грудня 2014 року за кредитним договором № SAMDN03000153788600 від 22 квітня 2014 року в розмірі 62\~866,45 грн., що складається з наступного: 42\~934,53 грн. заборгованість за кредитом, 16\~462,09 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2\~962,83 грн. штраф (процентна складова), та судовий збір в сумі 1\~378 грн. Ухвалою Бердянського міськрайсуду від 04 серпня 2017 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання: 1) чи виконаний підпис на оригіналі спірного кредитного договору [PERSON] чи іншою особою; 2) чи виконаний підпис на договорі навмисно зміненим почерком самою [PERSON]? Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 22 листопада 2017 року № 4-436, проведеної Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі № SAMDN03000153788600 від 22 квітня 2014 року, укладеному між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», виконаний не [PERSON], а іншою особою; ознак навмисного змінення підпису на оригіналі вказаного кредитного договору [PERSON] не виявлено. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що кредитний договір № SAMDN03000153788600 від 22 квітня 2014 року [PERSON] не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання недійсним вказаного договору. Суд не бере до уваги твердження представника позивача в обґрунтування своїх заперечень щодо наявності фотознімку позивачки з платіжною картою, оскільки предметом спору по даній справі є недійсність договору внаслідок відсутності волевиявлення учасника правочину, тобто не підписання позивачкою кредитного договору. Наявність фотознімку позивачки з платіжною картою не спростовує інших доказів по справі, а також не свідчить про той факт, що позивачку було сфотографовано саме з картою, виданою по спірному договору, та після його підписання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, ч. 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. (квитанція № 0.0.734568069.1 від 27 березня 2017 року) та витрати на проведення почеркознавчої експертизи (рахунок та квитанція № 0.0.853800715.1 від 20 вересня 2017 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved