Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок за вищевказаною адресою. В даному будинку крім неї також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , який являється її колишнім чоловіком, [PERSON] , [INFO] , її дочка, та [PERSON] , [INFO] , її син. Колишній чоловік, [PERSON] з 2019 року не з`являється та не проживає по місцю реєстрації, та їй відомо, що останній проживає у Харківській області. Реєстрація відповідача в її житловому будинку перешкоджає їй реалізувати своє права на отримання субсидії, оскільки весь час вона змушена даказувати, що останній по місцю реєстрації не проживає та збирати з цього приводу різні документи. Вона сама оплачує всі комунальні платежі, проводить поточні ремонти житла та займається його благоустроєм, оскільки відповідач не вкладає жодних коштів в житловий будинок, не робить спроб вселитися в нього. В добровільному порядку вирішити дане питання неможливо, оскільки зв`язок із відповідачем втрачений. З огляду на вищенаведене вважає, що відповідач втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням та просила визнати його таким, що втратив право на користування ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав зазначених в ньому, просила його задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , яке їй належить на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву суду не надав, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в порядку ст. 128 ЦПК України (а. с. 38). Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав, а позивачем подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами та знайомими позивача [PERSON] , показали, що відповідач [PERSON] у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше року, витрат по утриманню житлового будинку не несе, речей повсякденного вжитку, які б належали йому, в будинку позивача немає. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Вислухавши втупне слово позивача, покази свідків, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261084777 від 11.06.2021 року [PERSON] на праві приватної власності в цілому належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). Відповідно до довідки про склад сім`ї Гринівецького старостинського округу Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 280 від 15.07.2021 року, в житловому будинку, який належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , який являється її колишнім чоловіком, [PERSON] , [INFO] , її дочка, та [PERSON] , [INFO] , її син (а. с. 7). Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17.03.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення (а. с.50-51). Отже, відповідач зареєстрований у вказаному домоволодінні, однак, як стверджують позивач та свідки, фактично в будинку, належному позивачу більше року не проживає, участі у його утриманні не бере, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали, в будинку не має. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Згідно вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням вищевикладеного треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти до переконання про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між сторонами існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність по місцю реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved