Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В якому просила : визнати договір позики від 02 квітня 2012 року відповідно до якого [PERSON] позичив, а [PERSON] прийняла як позику грошові кошти у розмірі 210 000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона [PERSON] не знає хто такий позивач по справі [PERSON] і ніколи вказану особу не бачила та ніколи у вказаної особи ніяких грошових коштів, тим більше у встановленій сумі 210 000 грн. не брала. Вона не заперечує, щодо того, що анкетні дані в розписці написані її почерком, однак вказаний документ був написаний нею невідомим особам на їх вимогу в приміщенні дитячого садку м.Роздільна Одеської області в якому вона працює. Ніяких свідків зазначених в розписці при її складанні не було. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав, прохав задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON], будучи повідомлений на останню відому судові адресу до суду не з»явивя, через що судова повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ст.77 ЦПК України). Відповідно до ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що 18 лютого 2014 року рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга [PERSON] задоволена. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 квітня 2013 року скасовано, ухвалено нове. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 02 квітня 2012 року відмовлено. Рішення набрало чинності. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує із рішення, 02 квітня 2012 року [PERSON] видала розписку [PERSON] в тому, що вона отримала у борг грошові кошти в сумі 210 000 гривень і у випадку прострочення повернення боргу у визначений строк зобов'язується сплатити 20% річних від суми заборгованості. При цьому текст розписки частково виконаний друкованим способом, відомості про особу позикодавця та позичальника, час складання розписки та строк виконання зобов'язання написано власноруч [PERSON], а сума коштів, що була предметом позики, викладена іншими чорнилами аніж інший рукописний текст та обидві сторони визнали, що сума написана не рукою [PERSON] Заперечення [PERSON] про фактичне отримання коштів у власність на умовах строковості та повернення, визнання сторонами факту написання суми коштів не [PERSON] поряд з власноручним заповненням інших граф розписки, збіг часу написання розписки 02 квітня 2012 року із часом виявлення нестачі в ТОВ «Нова пошта», зміст претензій матеріального характеру за актом інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, які майже збігаються із сумою боргу за розпискою, видача розписки під час дії агентського договору із [PERSON], пояснення свідка [PERSON] про обставини пред»явлених до них претензій, пояснення обох сторін щодо обставин написання розписки та підтвердження представником позивача того, що [PERSON] на час виникнення боргових зобов»язань був працівником ТОВ «Нова пошта», в їх сукупності не мають підстав вважати встановленим факт видачі розписки саме на посвідчення отримання боржником від кредитора певної грошової суми на умовах позики. Виходячи з встановлених фактичних обставин, які підтверджують, що за справжньою правовою природою розписка [PERSON] не є підтвердженням відносин позики, і претензії матеріального характеру до неї випливають з обставин здійснення дій за агентським договором. До вимог ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України, передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.1051 ЦК України, передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов'язок довести зазначений факт покладений на позичальника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Визнати договір позики від 02 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 210 000 грн. недійсним, оскільки сторонами недодержано в момент вчинення правочину вимог ЦК України, а саме на розписці сума 210 000 грн., як цифрами так і прописом зазначені не почерком [PERSON] Також, як встановлено судом, [PERSON] кошти не отримувала взагалі.

Outcome: approved