Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнавши за нею право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири. Стягнути з Відповідача на її користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.07.2006 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі народився син, [PERSON] , [INFO] . 17.01.2018 року шлюб розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області, справа № 635/7032/17. У період шлюбу подружжям була придбана квартира [ADDRESS] . До розірвання шлюбу домовились про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення Відповідач вказану домовленість ігнорує. Посилаючись на вимоги ст. ст. 60, 70 СК України, просить визнати за нею право приватної власності на Ѕ частини вищевказаної квартири. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. 24 листопада 2020 року Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти позову та заперечує проти існування саме такого режиму власності на квартиру, оскільки квартира оформлена на його ім`я, хоча квартира придбана у шлюбі, але на його власні кошти. Кошти подарували його батьки - [PERSON] та [PERSON] , після продажу житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] . І саме за ці подаровані батьками кошти він купив спірну квартиру, зробив в ній ремонт, придбав усі меблі та техніку. Наразі мешкає у квартирі разом з їхнім сином, одноосібно утримує житло, сплачує усі рахунки за комунальні послуги. Посилаючись на вимоги ст. ст. 57, 60 СК України вказував, що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. У зв`язку з тим, що квартира куплена ним у період шлюбу за власні кошти, її слід визнати його особистою приватною власністю та просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Крім того, заявив клопотання про допит в якості свідка його батька - [PERSON] за обставинами придбання квартири Відповідачем за власні кошти, подаровані батьками від продажу житлового будинку та земельної ділянки у смт Пісочин Харківського району, Харківсбкої області. Позивач надала відповідь на відзив [PERSON] , в якому зазначила, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, що підтверджується текстом договору купівлі-продажу спірного майна. Так, згідно п. 4 вказаного Договору придбання квартири вчинялось за письмової згоди дружини, [PERSON] (прізвище до розірвання шлюбу), у тексті якої зазначено, що майно набувається у спільну сумісну власність. Оригінал заяви від 31.01.2014 року за реєстровим № 158 знаходиться у справах приватного нотаріусу Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. Вважає, якщо б майно набувалось за особисті кошти [PERSON] , у тексті Договору зазначалось, що його дружині, [PERSON] відомо про придбання майна її чоловіком за особисті кошти та Відповідач зміг би надати копію цієї заяви як доказ. Стверджує, що не відповідає дійсності факт придбання спірної квартири за кошти, подаровані його батьками, оскільки згідно приписів ст. 719 ЦК України договір дарування грошових коштів, розмір яких перевищує 850 грн. має бути укладений письмово та посвідчений нотаріально. Зазначає, що в силу ст. 78 ЦПК України факт дарування грошових коштів має бути підтверджений нотаріально посвідченим договором дарування грошових коштів на придбання спірного майна, ані показами свідка. Також вказує, що у відзиві неповно застосовуються норми матеріального права щодо визначення режиму майна. З підстав ст. 60 СК України критеріями визначення режиму спільного майна є: час набуття такого майна - зазначає, що спірна квартира придбана в період офіційного шлюбу; джерело набуття коштів на придбання квартири - вказує, що задовго до набуття майна була офіційно працевлаштована, отримувала заробітну, плату, премії, в той же час колишній чоловік ні тоді, ні зараз не має офіційного джерела прибутків; мета придбання майна - проживання в ній родини, тобто майно придбано та використовувалось в інтересах сім`ї. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15. 24 листопада 2020 року [PERSON] подав до суду зустрічну позову заяву до [PERSON] , в якій просив прийняти її до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним об`єднати в одне провадження з первісним позовом, призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , як на майно, набуте за час шлюбу, але за особисті кошти. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що спірна квартира оформлена на його ім`я, придбана у шлюбі, проте на його власні кошти, подаровані батьками після продажу житлового будинку и земельної ділянки у смт Пісочин. Вказує, що 31.10.2013 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є., його батько - [PERSON] продав покупцю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0781 га, що знаходяться в [ADDRESS] . Продаж здійснено за 200 000 грн. Отримані кошти у сумі 200 000 грн. батьки подарували йому, через три місяці він відшукав спірну квартиру і 31.01.2014 року уклав договір купівлі-продажу, посвідчений тим самим нотаріусом, продаж вчинено за 138 000 грн., які продавець отримав від нього під час оформлення договору. На решту коштів зробив ремонт, купив меблі та техніку. Зараз живе у квартирі з їх спільним сином [PERSON] , підтримує квартиру у належному стані, сплачує рахунки за комунальні послуги. Після розлучення [PERSON] три роки тому поїхали працювати за кордон, зараз працює у Мексиці, іноді приїздить, щоб поспілкуватись із сином. Колишня дружина не має на спірну квартиру жодних прав, водночас має у власності житловий будинок в [ADDRESS] , також має право на житло у квартирі її матері, тобто питання, де жити не стоїть. Посилаючись на правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15, від 03.06.2015 року, від 16.12.2015 року та від 18.05.2016 року вказував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідач [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що зустрічна позовна заява [PERSON] , як і його відзив на первісну позовну заяву мають бути залишені без розгляду, оскільки подані з порушенням процесуального строку, визначеного судом в ухвалі від 05 жовтня 2020 року. Також заперечувала проти заявленого зустрічного позову та просила його залишити без задоволення, виходячи з наступного. Квартира придбана за спільні кошти, що підтверджується її письмовою згодою як дружини на придбання майна, зазначеної у п. 4 договору купівлі-продажу спірного майна, оригінал згоди від 31.01.2014 року за реєстровим № 158 знаходиться у справах приватного нотаріуса ХРНО Харківської області Савченко Т.Є. У тексті договору купівлі-продажу відсутнє зазначення, що його дружині відомо про придбання майна за його особисті кошти, копія відповідної заяви ним не надана, отже не доведено придбання майна чоловіком за особисті кошти. Позивачем не доведено, що кошти на придбання спірної квартири подаровані його батьками. Покази в якості свідка батька Позивача за зустрічним позовом, [PERSON] , щодо дарування грошових коштів на придбання майна, не мають братися судом до уваги, оскільки договір дарування грошових коштів мав бути укладений в письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Також продаж нерухомого майна, яке належало батьку Позивача за зустрічним позовом та укладення договору купівлі-продажу спірної квартири здійснені в різні проміжки часу, різними особами, відсутні належні докази на підтвердження вкладення саме цих коштів в придбання спірного майна. Виходячи з критеріїв, визначених ст. 60 СК України, спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана у період офіційного шлюбу; ще задовго до придбання квартири Відповідач була офіційно працевлаштована, отримувала заробітну плату, премії, в цей же час Позивач ні на момент придбання майна, ні на теперішній час не має джерела прибутків; метою придбання квартири було проживання в ній родини, тобто придбано та використовувалось в інтересах сім`ї. Також зазначала, що Позивач за зустрічним позовом свідомо надає хибні дані про місце її проживання. Так, перша робоча поїздка за кордон була у березні 2019 року, в цей час вони проживали разом як подружжя у спірній квартирі. В жовтні Позивач за зустрічним позовом заборонив їй доступ до квартири: встановив нові замки, ключі не надав, після чого вона змушена проживати у своєї матері в однокімнатній квартирі. На початку 2020 року Відповідач за зустрічним позовом придбала власне житло, у якому з того часу та до тепер проживає разом з сином [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено [PERSON] строк на подання зустрічної позовної заяви та відзиву на первісну позовну заяву, позови об`єднані в одне провадження. В судове засідання з`явились сторони та їх представники. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову Відповідача заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та невмотивованість. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечував та просив суд залишити його без задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.07.2006 року по 17 січня 2018 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 635/7032/17. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . 31 січня 2014 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 159, придбана квартира [ADDRESS] ( а.с.47). Право власності підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 48). Згідно з п. 4 вказаного Договору придбання квартири вчинено за письмовою згодою дружини [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON] ), викладеною у заяві, засвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. 31 січня 2014 року за реєстровим номером 158 (а.с.47). З відповіді приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Савченко Т.Є. від 17.05.2021 року № 65/02-14, долученої до справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] придбана подружжям за спільні кошти у спільну сумісну власність. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 виклав наступну правову позицію: «За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує» Така правова позиція узгоджується з правовою позицію, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17. Частиною 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування презумпції спільності майна подружжя, відповідач [PERSON] посилається на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, отримані в порядку дарування від своїх батьків, які 30 жовтня 2013 року на підставі договорів купівлі-продажу продали свій будинок [ADDRESS] . На підтвердження своїх доводів надав суду копії зазначених договорів купівлі-продажу. Однак, сам факт продажу будинку та земельної ділянки батьками Відповідача не є підставою вважати доведеними обставини отримання [PERSON] грошових коштів у дар від батьків для придбання спірної квартири та не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Водночас, зазначені договори купівлі-продажу, належних батькам Відповідача будинку та земельної ділянки, не є належними та допустимими доказами отримання [PERSON] грошових коштів у дар від батьків для придбання спірної квартири. Згідно ч 5. ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачем [PERSON] на підтвердження доводів щодо отримання грошових коштів від батьків у дар для придбання спірної квартири нотаріально посвідчений договір дарування суду не наданий. Таким чином, судом не встановлено, а матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, укладеного між [PERSON] та його батьками, [PERSON] та [PERSON] , як того вимагає ст. 719 ЦК України. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] підтвердив суду, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири не повідомляв нотаріуса, що придбає квартиру за власні кошти і згода дружини не потрібна. На спростування тверджень [PERSON] , що на момент придбання спірної квартири [PERSON] не працювала, останньою суду надана копії трудової книжки, з якої вбачається, що, починаючи з 17 серпня 2010 року по 29 травня 2019 року [PERSON] безперервно працювала на різних посадах, в різних установах (а.с.63). З огляду на наведене, твердження [PERSON] щодо придбання ним спірної квартири за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. Крім того, не є належними та допустимими доказами на спростування спільності майна подружжя покази свідків [PERSON] та [PERSON] за обставинами передачі коштів синові [PERSON] у дар для придбання квартири, оскільки, як було вищезазначене належним та допустимим доказом на підтвердження факту дарування є нотаріально посвідчений договір дарування. Свідки договору дарування коштів на користь сина [PERSON] суду не надали, на його укладення та нотаріальне посвідчення не посилалися, зазначивши, що вони подарували сину гроші, ніяких підписів у нотаріуса не робили, обмінялись розписками. Суд не бере до уваги розписку про передачу коштів, надану свідком [PERSON] для огляду суду, оскільки даний доказ поданий з порушенням процесуальних вимог. Відповідно ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються. Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. Так, принцип змагальності розглядається як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статті 12, 13 ЦПК України також гарантують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55-57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу. З урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає доведеним, що квартира [ADDRESS] , набута подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а отже останні мають право власності на неї в рівних частинах. Водночас, суд зазначає, що [PERSON] не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири особисто йому. Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову на позивача, у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Outcome: approved