Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.08.1993 року, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.09.2016 року. За час перебуванні у шлюбі ними збудований житловий будинок на земельній ділянці площею 0,14 га в с. Голишів Луцького району, яка зареєстрована за відповідчем на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю від 24.04.2000 року серії IV №020029. Вказує, що будівництво спірного будинку завершено та фактично експлуатується відповідачем за своїм функціональним призначенням, але не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, який не надає жодної можливості проживати їй та їх спільним дітям. У звязку з чим, просить провести поділ спільного нажитого майна подружжя, виділивши їй право власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя обєкта незавершеного будівництва в с. Голишів Луцького району. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просити відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.09.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON],, який зареєстрований 07.08.1993 року виконавчим комітетом Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с. 38). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України. Як слідує із розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що нерухомість по вул. Садовій, 36а в с. Голишів Луцького району є спільною сумісною власністю подружжя. У звязку з чим, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. А тому, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати житловий будинок в с. Голишів вул. Садова, 36а Луцького району Волинської області обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на\~? частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку і господарських будівель. Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. сплаченого судового збору та в дохід держави 551,20 грн. При цьому, суд вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 80 ЦПК України слід визначити суму судового збору в мінімальному розмірі, який вже сплачений позивачем при поданні позову, однак, зважаючи, що на момент предявлення позову встановити точну ціну неможливо, то стягнення зазначених коштів у такому ж розмірі в дохід держави відповідатиме вартості майна, яке є предметом спору.

Outcome: partial