Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду з позовом до Київської міської ради та [PERSON] з вимогами: зобов'язати відповідача [PERSON] надати оригінали документів, що посвідчують право власності покійного [PERSON] на 22/100 та 49/200 частин будинку [ADDRESS], та визнати за [PERSON], що мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], право власності на спадкове майно, а саме частки в розмірі 22/100 та 49/200 в будинку [ADDRESS], що є предметом позову. Обґрунтовуючи підстави для звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що [INFO] помер [PERSON], чоловік позивача. За життя покійний [PERSON] не залишив заповіт, єдиним спадкоємцем першої черги за законом є позивач, яка фактично прийняла спадщину, до складу якої входить частина об'єкту нерухомого майна, а саме: 22/100 та 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS]. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернулась до Десятої Київської нотаріальної контори, однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину мотивуючи тим, що спадкоємцем не надано оригінал правоустановлюючого документу на будинок, що входить до складу спадкового майна. На даний час позивач позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на спірну квартиру, який в оригіналі зберігається у відповідача, яка відмовляється надати його нотаріусу, також не виявилось за можливе отримати у компетентних органах дублікат правовстановлюючого документу, тому вимушена звернутись з цим позовом до суду. Позивач та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відповідач процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не користався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 02 квітня 2004 року (актовий запис №361). (а.с.6) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Як підтверджується матеріалами спадкової справи №770/2013 щодо майна померлого [INFO] [PERSON], яка заведена Десятою Київською державною нотаріальною конторою, 15 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті чоловіка [PERSON]. (а.с.38) 18 серпня 2015 року держаний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульга С.В. винесла постову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі постанови нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на 22/100 та 49/200 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті її чоловіка померлого [INFO] [PERSON], оскільки згідно п.4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача спадщини на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правоустановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. (а.с.57 зворот) Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] належало наступне майно: 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 травня 2000 року, посвідчене державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстроване за реєстром №1н-1310, номер спадкової справи №910/99 (а.с.41); та 22/100 частин житлового будинку [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, видане 28 листопада 1990 року Виконкомом Дніпровської райради м. Києва (рішення №785 від 12 листопада 1990 року) (а.с.42-47), ці обставини підтверджуються Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30 жовтня 2013 року (вих.№ПБ-2013 №2317). (а.с.53 зворот) Після смерті [PERSON], право власності на вищезазначене нерухоме майно перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцю першої черги за законом - дружині [PERSON], яка у встановленому прийняла спадщину, однак у встановленому порядку не отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно, при цьому суд враховує, що в межах даного спору відповідачами не висунуто заперечень щодо правомірності набуття позивачем, яка єдиним спадкоємцем майна померлого спадкодавця, права власності на спадкове майно. В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, потенційного спадкоємця, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON], у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем [PERSON], спадкоємцем першої черги за законом, права власності на 22/100 та 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Виходячи з предмету спору, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог, які пред'явлено до відповідача [PERSON], про зобов'язання надати оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на 22/100 та 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS], оскільки позивачем не надано докази, які мали підтвердити сам факт наявності у відповідача [PERSON], яка є співвласником спірного жилого будинку, та за наявності інших співвласників цього будинку, правовстановлюючих документів, які підтверджують набуття спадкодавцем права власності на частину житлового будинку, та вчинення з боку відповідача протиправних дій, які б обмежували право позивача звернутись в установленому порядку до нотаріальної контори для оформлення права власності на спадкове майно, а в силу положень ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON], третя особа Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та зобов'язання вчинити певні дії підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд визнає за [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом майна спадкодавця [PERSON], який помер [INFO], право власності на 22/100 та 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS], в іншій вимог позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial