Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що вона працювала на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами у фізичної особи-підприємця [PERSON] . Згідно наказу № 3 о/с від 04.11.2019 р. її звільнено з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Відповідне звільнення вважає незаконним. Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП однією з підстав для припинення трудового договору, укладеного на невизначений чи визначений строк, передбачено прогул без поважних причин. Прогулом вважається, зокрема, відсутність на роботі понад 3 годин протягом робочого дня (сумарно за день). Основною обставиною, яка враховується роботодавцем при застосуванні звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП є наявність чи відсутність поважних причин відсутності на робочому місці працівника. Відповідачем при звільненні не було враховано, що в період з 17 жовтня 2019 року по 09 листопада 2019 року вона хворіла, що зумовило її відсутність на робочому місці у цей період. Факт перебування її на лікування у вказаний період підтверджується медичними довідками та лікарняним листом. Позивач посилається на те, що згідно наказу про звільнення № 3 о/с від 04.11.2019 року позивача звільнено з 17 жовтня 2019 року, що є порушенням трудового законодавства. Згідно з ч. З ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Звільнення за прогул без поважних причин є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни. Порядок застосування дисциплінарних стягнень власником або вповноваженим ним органом визначено ст. 149 КЗпП. [PERSON] просить скасувати наказ про звільнення з роботи № 3 о/с від 04.11.2019 р. та поновити її на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами. Стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на роботі. Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду від 15.11.2019 р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що підстави для поновлення [PERSON] відсутні, оскільки вона була звільнена у відповідності до вимог пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами у фізичної особи-підприємця [PERSON] . Згідно наказу № 3 о/с від 04.11.2019 р. [PERSON] звільнено з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Відповідно до ст. 3 ч. 1 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП однією з підстав для припинення трудового договору, укладеного на невизначений чи визначений строк, передбачено прогул без поважних причин. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установленому законом порядку) про його тимчасову непрацездатність. Судом встановлено, що на дату звільнення [PERSON] 17.10.2019 року не надано документальне підтвердження її тимчасової непрацездатності у виді листка непрацездатності. У цей день [PERSON] була присутньою на роботі, про що свідчить табель обліку робочого часу. Згідно даних медичної довідки від 17.10.2019 року [PERSON] проходила амбулаторне лікування в ПП «Медичний центр «Зверобій» з 17.10.2019 року по 24.10. 2019 року, та з 25.10.2019 року по 30.10.2019 року що не є підтвердженням непрацездатності позивача. Суд приходить до висновку, що за таких обставин не можна вважати, що трудовий договір припинено за пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з порушенням трудового законодавства. Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити. Розподіл судових витрат здійснено відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed