Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за частину спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 червня 2005 року Уманським ВРАЦС Черкаської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №211. Від шлюбу, 13 грудня 2005 року у них народився син - [PERSON]. 07 липня 2011 року [PERSON] придбав у гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS], продаж був вчинений за 25 000 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання договору. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2340. Цього ж дня, [PERSON] (позивач) надала згоду на придбання вказаної квартири своїм чоловіком за грошові кошти, набуті в період зареєстрованого шлюбу, що також була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та реєстрована у реєстрі за №2337. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 06.02.2012 року у справі №2-474/2011 шлюб між [PERSON] (нині - [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя у задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю одного з подружжя було відмовлено повністю. Рішення апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року мотивоване ст. ст. 60, 70 СК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Також, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року встановлено, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя та вказаний договір купівлі-продажу був вчинений в інтересах сім'ї та відповідав волевиявленню чоловіка та дружини, а відтак до цих правовідносин має бути застосована ст. 70 СК України, що передбачає рівність часток чоловіка та дружини у разі поділу спільного майна. У відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, що встановлені рішенням суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та його колишньої дружини [PERSON]. На підставі ст.ст. 60, 68, 69, 71 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 250 367 (двісті п'ятдесят тисяч триста шістдесят сім) гривень 00 коп., що еквівалентно 9 528 (дев'ять тисяч п'ятсот двадцять вісім) доларів США, а також стягнути з судові витрати у розмірі оплати проведеня судової експертизи у розмірі 3171 (три тисячі сто сімдесят одна) гривень 00 коп. та оплати судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 копійок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а також підтвердила обставини, які викладені в позовній заяві. Вона також пояснила, що вважає, що неможливо у виниклих правовідносинах застосувати строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу, право спільної сумісної власності зберігається. Крім того, квартира була постійно в спорі, та останнім судовим рішенням її визнано обєктом спільної сумісної власності. Відповідач [PERSON], а також його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, оскільки вважають, що позивачка пропустила строк позовної давності, а тому у задоволенні позову слід відмовити. В процесі розгляду справи відповідачем подану заяву про застосування строку позовної давності. Однак будь-яких інших заперечень від відповідача щодо позовних вимог позивача не надходило. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 18 червня 2005 року Уманським ВРАЦС Черкаської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №211. Від шлюбу, 13 грудня 2005 року у них народився син - [PERSON]. 07 липня 2011 року [PERSON] придбав у гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS], продаж був вчинений за 25 000 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання договору. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2340. Цього ж дня, [PERSON] (позивач) надала згоду на придбання вказаної квартири своїм чоловіком за грошові кошти, набуті в період зареєстрованого шлюбу, що також була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та реєстрована у реєстрі за №2337. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 06.02.2012 року у справі №2-474/2011 шлюб між [PERSON] (нині - [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя у задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю одного з подружжя було відмовлено повністю. Рішення апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року мотивоване ст. ст. 60, 70 СК України. В даному рішенні встановлено, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя та вказаний договір купівлі-продажу був вчинений в інтересах сім'ї та відповідав волевиявленню чоловіка та дружини, а відтак до цих правовідносин має бути застосована ст. 70 СК України, що передбачає рівність часток чоловіка та дружини у разі поділу спільного майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження. У відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, що встановлені рішенням суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарсьва, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та його колишньої дружини [PERSON]. Суд також вважає, що у правовідносинах, які виникли між сторонами неможливо застосувати строк позовної давності. Так, дійсно відповідно до ч. 4 ст. 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду України від 23.09.2015р. №6-258цс-15 встановлено, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні норми були передбачені статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 травня 2014 року та 18 листопада 2009 року , які надані як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права в подібних правовідносинах. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Згідно ч. 1. ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що оскільки відповідач оспорював право позивачки на її частину у спільній сумісні власності на квартиру, то, перебіг позовної давності у позивачки почався саме з прийняттям рішенням Апеляційним судом Одеської області від 21.01.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю одного з подружжя було відмовлено повністю. Таким чином, оскільки позивачка звернулась з позовом в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, то неможливо застосувати ч. 4 ст. 257 ЦК України, оскільки строк позовної давності не сплив. За приписами ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5669/17-2421 від 26.05.2017р., яка була проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертизи ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає суму у розмірі 500734 гривні. Крім того, експертом було встановлено, що здійснити поділ або виділ в натурі ідеальних часток співвласників в квартирі є неможливим. (а.с. 59-73) Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Верховний суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-81цс11 визначив, що частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Згідно ч. 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року « Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В процесі судового розгляду відповідач, а також його представник в якості заперечення на позовні вимоги наполягали лише на застосуванні судом строку позовної давності. В той же час, будь-яких доказів та заперечень щодо можливості сплати грошової компенсації за частину у спільній сумісній власності подружжя не подавали, незважаючи на те, що судом відповідачу ставилось питання щодо надання додаткових заперечень. Таким чином, оскільки виділити в натурі 1/2 частину квартири [ADDRESS] є неможливо, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], що складає 250 367 гривень. (1/2 частка вартості квартири). Вважаючи, що судом стягується з відповідача вартість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, то необхідно визнати за відповідачем право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] після сплати позивачці грошової компенсації вартості 1/2 частини у розмірі 250 367 (двісті п'ятдесят тисяч триста шістдесят сім) гривень 00 копійок. За вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, а саме за проведення судової експертизи у розмірі 3171 (три тисячі сто сімдесят одна) гривень 00 коп. та оплати судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 копійок, а всього стягнути суму у розмірі 3722 (три тисячі сімсот двадцять дві) гривні 20 (двадцять) копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved