Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права на користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказує на те, що вона 03.04.2006 року була прийнята на роботу помічником лісничого в ДП «Бердянський лісгосп», де і працює по цей час. Як молодому спеціалісту, на підставі протоколу розширеного засідання профспілкового комітету ДП «Бердянський лісгосп» №17 від 26.11.2010р., їй був наданий будинок для проживання за адресою: [INFO]. Вказаний житловий будинок знаходиться в повному господарському віддані в ДП «Бердянський лісгосп». Вона почала мешкати в цьому будинку разом із своєю сімєю з 2006 року. Зараз в будинку проживає вона, її співмешканець [PERSON],1989р. народження, інвалід з дитинства 3 групи, її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. За час проживання в будинку вони уклали договори на отримання комунальних послуг і оплачували усі комунальні послуги. У 2015 році вона вирішила приватизувати будинок, отримала на це згоду керівництва ДП. Але зясувалося, що вона не може цього зробити, оскільки не зареєстрована у цьому будинку. Реєстрація місця проживання можлива тільки за умови отримання ордеру або рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням. Посилаючись на ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, просить суд визнати за нею та її дітьми право користування частиною будинку №13 по вул. Визволеня в с. Андрівка Бердянського району Запорізької області, що складається з приміщень загальною площею 108,5 кв.м., житловою площею 68,6 кв.м., а саме: кімнатою 1-3 площею 10,4кв.м., кімнатою 1-5 площею 14,9кв.м., кімнатою 1-8 площею 26,1кв.м., кімнатою 1-9 площею 17,2кв.м., кухнею 1-11 площею 8,2кв.м., санвузлом 1-10 площею 4,0кв.м., котельною 1-2 площею 7,1кв.м., підсобними приміщеннями 1-4 площею 6,4кв.м., і 1-6 площею 3,6кв.м., коридорами 1-1 площею 4,6кв.м. і 1-7 площею 6,0кв.м., гаражем «Б», вбиральнею «Г», басейном «Д», хвірткою №1, воротами №2, парканом №3. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, суду додатково пояснила, що у 2004 році вона одружилася з [PERSON] У 2006 році вони з чоловіком, як молоді спеціалісти, прийшли працювати в ДП «Бердянське лісове господарство». Їм, як молодим спеціалістам, був наданий для проживання будинок по вул. Визволення,13-а в с. Андрівка. Потім вони з чоловіком припинили спільне проживання. Чоловік пішов, вона ж з дитиною залишилася проживати в будинку. Потім стала проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], який є інвалідом 3 групи. У них народилося двоє дітей. У 2010 році вона звернулася до керівництва ДП «Бердянський лісгосп» з проханням надати їй особисто в користування для проживання її сімї житлові приміщення в будинку №13-а по вул. Визволення в с. Андрівка. Питання було вирішено на розширеному засіданні профспілкового комітету. Проте до цього часу вона не може зареєструватися в цьому будинку, оскільки ДП «Бердянське лісове господарство» не може належним чином оформити документи на отримання житла. Нею за власні кошти було виготовлено технічний паспортна на житловий будинок. З 2006 року вони оплачують усі комунальні послуги. Провели воду до будинку. Іншого житла її сімя не має. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав. Посилається на те, що у 2006 році сімї [PERSON] і [PERSON] були виділені для проживання житлові приміщення в житловому будинку №13-а по вул. Визволення в с. Андрівка Бердянського району, як молодим спеціалістам ДП «Бердянське лісове господарство». З 2010 року того часу [PERSON] разом з цивільним чоловіком і трьома дітьми проживає у цьому будинку, сплачують усі комунальні платежі. Іншого житла вони не мають. З 2006 року позивач не має можливості реалізувати своє право на реєстрацію місця проживання в будинку, оскільки підприємство, посилаючись на відсутність коштів, не може належним чином оформити документи на вказаний будинок і земельну ділянку під цим будинком. Відповідно до\~ст. 4 Житлового кодексу України\~житловий фонд охоплює сукупність жилих будинків і жилих приміщень в інших будівлях на всій території України, що визнані у встановленому порядку житлом, придатним для проживання громадян незалежно від форми власності. Вказаний житловий будинок знаходиться на балансі ДП «Бердянське лісове господарство», тобто призначений для проживання в ньому людей. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Оскільки це житло є єдиним житом позивача і її неповнолітніх дітей, просить позов задовольнити. Представник третьої особи на стороні позивача органу опіки та піклування Бердянської райдержадміністрації [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала. Суду пояснила, що комісією виконавчого комітету Адрівської сільської ради були обстежені умови проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] Встановлено, що позивач разом з дітьми і цивільним чоловіком [PERSON] проживають у [INFO]. Будинок опалюється твердим паливом, проведено водопостачання. Умови проживання дітей задовільні. Сімя забезпечена усім необхідним, тримають крупний рогатий скот, птицю, свиней, кіз. Просить суд, в інтересах неповнолітніх дітей, задовольнити позовні вимоги позивача. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень вказує на те, що позивачем обрано не той спосіб захисту своїх прав. Позивач з позовом про визнання дій протиправними через не надання ордеру, або про зобовязання укласти договір найму (піднайму, оренди) або визнання права власності на житло, або з вимогами про проведення реєстрації без згоди власника до суду не зверталася. Позивач вселилася у спірне житлове приміщення самовільно, ордер на вселення до будинку їй не видавався. Тобто нею не дотримано встановленого законом порядку вселення в житлове приміщення, а тому її позовні вимоги не можуть бути задоволені. Також пояснила, що спірний будинок дійсно перебуває на балансі ДП «Бердянське лісове господарство». Позивач дійсно з 2006 року працює помічником лісничого в цьому підприємстві. Жодних оригіналів документів щодо надання позивачу житла в спірному будинку на підприємстві відсутні і позивачем суду не надані. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Андрівської сільської ради Бердянського району в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позову не заперечують. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що тривалий час працювала в лісгоспі. До 2007 року була інспектором відділу кадрів. Памятає, що [PERSON] з чоловіком [PERSON] прийшли працювати в лісгосп у 2006 році. Їм, як молодим спеціалістам, було надано для проживання приміщення в будинку по вул. Визволення,13-а. Списки осіб, які потребували поліпшення житлових умов, на підприємстві не велися, оскільки не було такої потреби. На підприємстві укладався колективний договір, згідно із яким виділялося житло для працівників. В 2010 році вона була обрана головою профспілки підприємства. [PERSON] у 2010 році дійсно зверталася до профспілки з питання надання їй рішення про виділення житла. На засіданні профкому було надано згоду на отримання нею житлової площі в будинку по вул. Визволення,13-а. Вказане рішення було передано в подальшому до бухгалтерії підприємства, яка займалася тоді цими питанням. Коли вона йшла на пенсію усі оригінали документів вона передала на зберігання керівництву. Свідок [PERSON] суду показав, що з 2007 року по 14.04.2016 рік працював директором ДП «Бердянське лісове господарство». Йому відомо, що у 2006 році попередній директор підприємства поселив сімю [PERSON] у спірний будинок. Потім сімя розпалася. [PERSON] виїхав з будинку. А у 2010 році [PERSON] самовільно зайняла приміщення цього будинку, де і проживає разом з дітьми до цього часу. Не памятає, щоб адміністрація і профспілковий комітет приймав якісь рішення про надання у 2010 році [PERSON] цього приміщення. У 2011 році позивач дійсно зверталася до керівництва з питання передачі їй житла з подальшою приватизацією. Але це питання так і не було вирішено. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. Позивач [PERSON] працює помічником лісничого в ДП Бердянське лісове господарство» з 03.04.2006 року по цей час (а.с.4-5). У 2006 році її чоловіку [PERSON] і їй були надані для проживання житлові приміщення в будинку №13-а по вул. Визволення в с. Андрівка Бердянського району Запорізької області, як молодим спеціалістам. Вказаний житловий будинок перебуває на балансі ДП «Бердянське лісове господарство» (а.с. 74-85). З 2010 року по цей час в будинку проживає [PERSON] із співмешканцем [PERSON] і трьома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с. 47, 165). За час їх проживання в будинку вони здійснювали його ремонт, підтримували його в належному для проживання стані, уклали договори на отримання комунальних послуг, сплачували за отримані комунальні послуги. З технічного паспорту на житловий будинок №13 по вул. Визволеня в с. Андрівка Бердянського району Запорізької області., виготовлений КПТІ Бердянської міської ради станом на 28.11.2017р., за кошти позивача вбачається, що будинок складається з двох частин. Одна частина є нежитловою, в ній раніше знаходилася контора лісгоспу. Інша частина є житловою і складається з приміщень загальною площею 108,5 кв.м., житловою площею 68,6 кв.м., а саме: кімнатою 1-3 площею 10,4кв.м., кімнатою 1-5 площею 14,9кв.м., кімнатою 1-8 площею 26,1кв.м., кімнатою 1-9 площею 17,2кв.м., кухнею 1-11 площею 8,2кв.м., санвузлом 1-10 площею 4,0кв.м., котельною 1-2 площею 7,1кв.м., підсобними приміщеннями 1-4 площею 6,4кв.м., і 1-6 площею 3,6кв.м., коридорами 1-1 площею 4,6кв.м. і 1-7 площею 6,0кв.м., гаражем «Б», вбиральнею «Г», басейном «Д», хвірткою №1, воротами №2, парканом №3. Саме в цій частині будинку проживає позивач із своєю сімєю. За приписами ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.4 ЖК жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Згідно зі статтею 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР. За приписами статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. За статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обовязковість якої надана Верховною Радою України, визначено: «1. Кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб». Термін «житло» в тлумаченні Європейського Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Певне місце може бути житлом особи, навіть якщо між нею та цим місцем взагалі не існує жодного правового звязку. Так у рішенні Європейського суду від 18.11.2004р. у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд дійшов висновку, що проживання заявниці в квартирі п. А. було тривалим та достатнім, щоб спірне помешкання вважати її житлом у сенсі ст. 8 Конвенції. Суд постановив, що квартира була житлом заявниці, зазначивши таке: «Уряд стверджував, що право заявниці на повагу до її житла було сумнівним, оскільки її проживання у спірній квартирі було не оформлене юридично». «36.Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція «житла» у розумінні статті 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання про те, є чи не є певне приміщення «житлом», що підпадає під захист пункту 1статті 2, буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних звязків особи з конкретним місцем». Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що житлові приміщення в будинку №13-а по вул. Визволення в с. Андрівка Бердянського району, де тривалий і безперервний час проживає позивач [PERSON] із своїми малолітніми дітьми є їх житлом у сенсі ст. 8 Конвенції. Тривала бездіяльність ДП «Бердянське лісове господарство» у вирішенні питання щодо належного оформлення житлових прав позивача у спірному житловому будинку, яка повязана з відсутністю грошових коштів на оформлення технічної документації на будинок і земельну ділянку під цим будинком, не може бути виправданою у демократичному суспільству. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що житлові права позивача підлягають захисту у світлі ст. 8 Конвенції, за позивачем та її малолітніми дітьми необхідно визнати право користування частиною будинку по вул. Визволення,13а в с. Андрівка Бердянського району Запорізької області.

Outcome: approved