Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.05.2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 22.05.2004 року зроблено відповідний запис за № 213 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). За час перебування в шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Зазначає, що вони проживали повноцінною сім`єю. Протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Чоловік перейшов жити до своїх батьків. До цього моменту в них виникали сімейні непорозуміння, але після таких подій вважає, що про жодне примирення чи збереження сімейних відносин не може йти мова. Фактично з цього часу шлюбні та сімейні відносини між нею та чоловіком припинені, налагодити спільне життя неможливо. Тому вона з чоловіком проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, фактично шлюбні відносини між ними припинені. Позивач зауважує, що їх спільна донька перебуває на її утриманні та вихованні. Жодної участі в вихованні доньки чоловік не бере, морально сім`ю не підтримує, матеріально не допомагає. Вона, як матір їх неповнолітньої доньки, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх дитини. Переконана, що їх дитина повинна проживати разом з нею. Вона проживає в квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS]. Чотирикімнатна квартира належить їй на праві приватної власності. Проти проживання в квартирі її та доньки вона не заперечує. Також вказує, що вона спроможна забезпечити дитину всім необхідним, матеріально забезпечена та має постійний заробіток. Дитина відвідує школу, облікована в медичних установах, займається у спортивній секції, гуртках. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у неї з дитиною психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дитині увагу. Наголошує на тому, що відповідач перейшов проживати до своїх батьків, які мешкають за вказаною вище адресою, приховує місце своєї роботи. З цього часу відповідач участі у вихованні доньки не бере, коштів на її утримання не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає, що ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище. Утримання дитини вимагає додаткових витрат на навчання, репетиторство, лікування, розвиток, проте всі додаткові витрати несе вона. Відповідач кошти на утримання дитини відмовляється платити, мотивуючи тим, що в даний час постійної роботи не має, але має періодичний заробіток, відтак, він має можливість надавати допомогу на утримання неповнолітньої дитини. На утримання дитини вона не отримує державної допомоги. Дитина повністю знаходяться на її утриманні та на утриманні її батьків. Інших дітей, крім їх спільної дитини, а також непрацездатних батьків відповідач немає. Інші особи, щодо яких відповідач має аліментні зобов`язання відсутні. Незважаючи на те, що відповідач має обов`язок надавати матеріальну допомогу відповідно до ст. 181 СК України, від виконання цього обов`язку він ухиляється. Утримувати їх доньку самостійно вона не може, внаслідок того, що їй необхідно виділяти кошти на наступні витрати: проїзд до місця навчання, підручники, харчування, проживання, одяг, ліки, та інше, що й стало підставою для звернення до суду. Зазначає, що відповідач не отримує регулярного офіційного доходу, тобто не перебуває в трудових правовідносинах з підприємствами, установами та організаціями, а також не займається офіційно зареєстрованою підприємницькою діяльністю, що не дасть можливості визначити частку від його заробітку, якого він не отримує та якого не можливо підтвердити, що є тими істотними обставинами, які надають право позивачу, і відповідно повноваження суду визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, який підлягає індексації, до досягнення дитиною повноліття, які, на її думку, є достатні та необхідні для належного утримання та виховання їх спільної дитини. На підставі наведеного позивач просила суд: розірвати шлюб між нею - [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , який був укладений та зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 22.05.2004 року зроблено відповідний запис за № 213 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ), доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), залишити проживати з матір`ю; ухвалити рішення про стягнення аліментів на її користь з [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , на утримання їх неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення донькою повноліття. Ухвалою судді від 18.06.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Представником відповідача - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовна заява містить дві вимоги - розірвання шлюбу та стягнення аліментів. З першою вимогою щодо розірвання шлюбу відповідач погоджується, однак вважає за необхідне довести до відома суду, що у провадженні цього ж суду з квітня 2018 року уже існує провадження у справі № 308/4244/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Стосовно визначення розміру аліментів, на які претендує [PERSON] , зауважує, що сама по собі, в цій частині позовна заява містить низку протиріч. Про нереальність суми, яку просить стягнути позивач, свідчить те, що за даними Головного Управління статистики у Закарпатській області середня заробітна плата в області у травні 2018 року становила 7958 грн., і, якби відповідач працював, то розмір аліментів мав би складати менше 2000 грн. Крім того, наголошує на тому, що підлягає врахуванню те, що через масове безробіття він перебивається нерегулярними, тимчасовими заробітками, часом є на утриманні батьків. Відповідач має намір створити нову сім`ю з жінкою, яка вже вагітна, через певний час буде непрацездатна і також потребує матеріального забезпечення. Враховуючи наведені обставини, вважає, що саме розмір аліментів, визначений позивачем - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є обґрунтованим та може бути визнаний відповідачем. Ухвалою суду від 14.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Крім того, ухвалою суду від 11.09.2019 року провадження у цивільній справі № 308/5497/18 у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Позивач у судове засідання не з`явилася, при цьому її представник - адвокат Курах Ю.М. подав до суду заяву, згідно з якою просить провести розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомлено, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов у частині вимог про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на неповнолітню дитину слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.05.2004 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.12.2018 року у цивільній справі № 308/4244/18 за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] про розірвання шлюбу, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 22.05.2004 року в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 213, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з матір`ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Беручи до уваги викладене, а також відсутність заперечень з боку відповідача в частині визначення місця проживання спільної дитини з позивачем, з урахуванням віку дитини, в інтересах останньої, суд вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Разом з тим, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою, турботу відносно останньої та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, за положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні та потребує матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за неповнолітньою донькою, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтями 13, 76, 80, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення нею повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року установлено прожитковий мінімум 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Водночас відповідач не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, не заслуговують на увагу тане є достатньою підставою для стягнення з нього аліментів на дитину у розмірі п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також не звільняють його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття доньку [PERSON] , батьком якого він є, яка свою чергу має право на належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, морального і соціального розвитку. На думку суду, розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позов пред`явлений 21.05.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. При зверненні з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Оскільки ухвалою суду від 11.09.2019 року провадження у даній цивільній справі у частині позовних вимог про розірвання шлюбу закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, то позивач не позбавлена права звернутися до суду з клопотанням про повернення їй сплаченого судового збору у відповідності до приписів п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 768,40 грн. на користь держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved