Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення гаража літ Б-1, загальною площею 18 м.кв., що розташований у дворі будинку [ADDRESS]. В обгрунтовання заявленого позову покликається на те, що у дворі будинку [ADDRESS] розташований гараж площею 18 м2, яким я з 1979 року та по даний час відкрито, безперервно та добросовісно використовую як свій власний. Вказаний гараж було споруджено її батьком [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих №611 від 12.08.1975. Позивач є спадкоємцем свого батька відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.06.1979. Ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 N94737 мені погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] для обслуговування даного гаража. Факт користування позивачем даним гаражем підтверджено актом від 14.08.2008 комісії ЛКП «Центральне», який засвідчений мешканцями будинку, у яких з приводу користування нею даним гаражем претензій ніколи не було. За час володіння даним приміщенням [PERSON] постійно поліпшує його стан та підтримує його придатним для використання, оскільки сам гараж уже досить старий та періодично потребує ремонтних робіт. На даний час гараж потребує капітального ремонту, що тягне за собою значні капіталовкладення, у зв'язку із чим їй необхідне офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття нею права власності на вказаний вище гараж. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала з мотивів викладених у ньому, просить такий задоволити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні вирішення позову віднесла на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що гараж, загальною площею 18 м.кв., що розташований у дворі будинку [ADDRESS] у м. Львовіспоруджено батьком позивача - [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих №611 від 12.08.1975 року. (а.с.11) [PERSON] є спадкоємцем свого батька [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.06.1979 року. Ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4737 [PERSON] погоджено місце розташування земельної ділянки на надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] для обслуговування вказаного гаражу. (а.с.12) Факт користування [PERSON] гаражем, загальною площею 18 м.кв., що розташований у дворі будинку [ADDRESS] підтверджується актом комісії Львівського комунального підприємства «Центральне» від 14.08.2008 року, який засвідчений мешканцями будинку, у яких з приводу користування вказаним гаражем до останньої претензій ніколи не було. (а.с.10) Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, ще відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяті: років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майн (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю судом враховано той факт, що : - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і н могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить пре приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строк\ позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя стаття 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Крім того пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, як заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ, отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідно до ч.3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як роз'яснено у п.п.9,11,13,14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 13, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності, а тому виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, оскільки позивач безперервно протягом визначених законом строків відкрито володіє нежитловим приміщенням гаража літ Б-1, загальною площею 18 м.кв., що розташований у дворі будинку [ADDRESS], очевидно для усіх третіх осіб, що підтверджується письмовими доказами. Позивач не вживав жодних заходів, спрямованих на приховання факту володіння майном від третіх осіб, у тому числі сумлінно виконував обов'язки, що лежать на власнику приміщень. Протягом всього періоду користування гаражем право позивача на володіння та користування майном ніхто не оскаржував. У зв'язку з тим, що позивачі не заявили вимог щодо розподілу судових витрат, дане питання судом не вирішується.

Outcome: approved