Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в жовтні 2013 року уклала договір з відповідачкою, відповідно до якого її земельна ділянку, що знаходиться за адресою: с. Верхівка Луцький район Волинська область, для будівництва та обслуговування житлового будинку відчужила у власність останньої. Вказує на те, що відповідач ввела її в оману, вказавши що даний договір є договором довічного утримання і в силу свого похилого віку, не читаючи ряд документів у нотаріальній конторі підписала його. Зазначає, що впродовж двох років [PERSON] забезпечувала її всім необхідним та надавала грошові кошти. Однак, протягом останнього року допомога з боку відповідача припинилася. Після консультації з юристом у вересні 2016 року їй стало відомо, що передала [PERSON] земельну ділянку площею 0,3500 га. за договором дарування, який не передбачав умов догляду за нею. Вважає, що такі дії відповідача були вчинені навмисно з метою заволодіння її майном.Просить суд, визнати договір дарування земельної ділянки за адресою: Волинська область Луцький район с. Верхівка недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку. Позивач в судове засідання не з'явилась, а подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, а тому згідно вимог ст. 224 ЦПК України судом ухвалено заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 08 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого остання отримала безоплатно земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Романівської сільської ради Луцького району Волинської області.(а.с. 4-5). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.10.2013 року спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем (а.с. 6) Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено судом, позивач була дезінформована щодо умов договору, оскільки, відповідач листом від 03.09.2013 року запропонувала [PERSON] укласти договір довічного утримання, за яким [PERSON] мала забезпечувати її всім необхідним до кінця життя, після чого усе майно позивача мало б перейти до відповідача (а.с. 9). З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу для визнання договору дарування недійсним посилається на те, що вона не могла на час укладання договору розуміти правову природу правочину, бо вважала, що укладає договір довічного утримання. Враховуючи наведенні обставини, а саме, похилий вік позивача, потребу в догляді, відсутність фактичної передачі, продовження користування земельною ділянкою після укладення договору, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 551,20 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 224-226 ЦК України,

Outcome: approved