Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03.02.2001 року по 06.09.2013 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час перебуванні у шлюбі ними практично збудований житловий будинок №53 по вул. Промислова у с. Княгининок (попередня назва Маяки), придбано земельну ділянку для підприємницької діяльності, на якій збудовано торговий павільйон (продовольчий магазин «Кошик») за адресою: с. Княгининок вул. Соборна, 78а, придбано автомобіль Опель Віваро, р.н. [NUMBER]. При цьому, згідно з висновком експертного дослідження ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку становить 99% і його ринкова вартість складає 946593 грн. Торговий павільйон побудовано у 2008 році на земельній ділянці, яка була придбана [PERSON], яку вона оцінює у 500000 грн. Крім того, вказує, що вартість спільного автомобіля становить 250000 грн. Вказує, що протягом усього часу будівництва житлового будинку її родина допомагали їй у будівництві і матеріалами, і власною працею. При цьому, її батьком були витрачені кошти на придбанні цегли кольорової на загальну суму 14400 грн., а матір за власні кошти купувала бетон, цеглу, цемент, пісок, вапняний розчин і піноблоки на загальну суму 70840 грн. Крім того, її батьками оплачувалась праця найманих працівників. Тобто витрати її рідних на придбання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт, які в подальшому були їй подаровані, складають 127740 грн. Вважає, що ця сума є її особистою власністю і тоді вартість спільної сумісної власності подружжя у недобудованому будинку складатиме 818853 грн., а загальна вартість всього спільного подружжя буде складати 1568853 грн. Зазначає, що згідно висновку експертного дослідження розподіл в натурі будинковолодіння в частках ? до ? частин житлового будинку з метою обладнання окремих ізольованих квартир неможливий. Разом з тим, відповідач створив нову сімю, побудував інший будинок. А вона з сином іншого житла немає. При цьому, [PERSON] не здає спірний будинок в експлуатацію та не проводить державну реєстрацію права власності на нього. Крім того, вказує, що відповідач з 2005 року провадить підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі, а тому вважає, що у його власність слід виділити торгівельний павільйон та автомобіль, а їй незавершене будинковолодіння по вул. Промисловій, 53 в с. Княгининок Луцького району. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просити відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.09.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 03.02.2001 року виконавчим комітетом Маяківської сільської ради Луцького району (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України. Як слідує із розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що нерухомість по вул. Промисловій, 53 в с. Княгининок Луцького району є спільною сумісною власністю подружжя, і як слідує із висновку експертного дослідження №О-67 від 08.07.2016 року, вказаний обєкт є незавершеним будівництвом, ступінь готовності якого становить 99% (а.с. 9-13). У звязку з чим, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. А тому, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за [PERSON] право власності на\~? частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку. Разом з тим, не підлягають до задоволення інші вимоги щодо поділу майна подружжя. Як вбачається із договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.02.2009 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.01.2016 року, підприємцю [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 78 кв.м., що розташована в с. Княгининок по вул. Соборній, 78а (с. Маяки, вул. 17 вересня, 78а) (а.с. 13-18). Як слідує із постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13 - належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 зазначеного Кодексу. Вказана правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, продублювано у низці інших правових позицій, зокрема, у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-1109цс15, у постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2641цс15, у рішенні Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Таким чином, враховуючи викладене, а також норми ст. ст. 57, 61 СК України, суд приходить до висновку, що майно фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в йогопідприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, є його особистоюприватною власністю, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісноївласності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України, а тому в задоволенні позову про поділ згаданої земельної ділянки і торгівельного павільйону слід відмовити. Крім цього, не підлягає до задоволення і вимога позивача про поділ автомобіля, як спільного майна подружжя. Як слідує із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля Опель Віваро, р.н. [NUMBER], є [PERSON] (а.с. ) Отже, спірний автомобіль не належить до обєктів спільної сумісної власності подружжя, а тому позовна вимога щодо поділу автомобіля, є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути 3777,10 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial