Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, третя особа Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про зняття арешту з нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Однак, на даний час вона позбавлена можливості розпоряджатись належним їй майном у звязку із обтяженням на підставі постанови відповідача № 1039 від 12.02.2003. У 2014 році позивач отримала відповідь Третьої Запорізької державної нотаріальної контори, до якої було додано вказану постанову відповідача про накладення арешту на майно [PERSON] за вказаною адресою. Однак, вона є власником вказаного нерухомого майна з 2001 року за договором дарування від 08.11.2001. Архівне виконавче провадження на даний час знищено. Посилаючись на вимоги статтей 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 1, 60 Закону України «Про виконавче провадження», просила зняти арешт, накладений на вказану квартиру на підставі постанови Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 12 лютого 2003 року № 1039/4 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (арк. справи 1819). Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В заяві представник позивача зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином рекомендованими листами із повідомленням, причину неявки не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності представник відповідача суду не надавав. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В заяві представник третьої особи зазначила, що не заперечує проти розгляду справи за її відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 08.11.2001, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1533, та реєстраційного посвідчення, виданого ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 15.11.2001, на праві власності належить квартира [ADDRESS] (арк. справи 6, 7). Постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції № 1039/4 від 12.02.2003 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на все майно, що належить [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт та заборону здійснення її відчуження (арк. справи 9). Вказаний арешт зареєстрований 11 травня 2005 р. в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2015 № 37883992 (арк. справи 11). Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки зняття арешту з майна державною виконавчою службою. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом, зокрема, про зняття з такого майна арешту. Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України\~\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено судом, квартира, на яку накладено арешт, станом на час його накладення, належала позивачеві, а не боржникові. Арешт, накладений державним виконавцем на квартиру, власником якої є позивач, перешкоджає останній в реалізації її права розпорядження вказаної квартирою. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для зняття арешту з вищевказаної квартири, накладеного постановою державного виконавця, з огляду на що задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору (арк. справи 1). На підставі викладеного, ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved