Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до\~суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим\~приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Вказує, що в будинку з 04 лютого 2005 року також зареєстрований її двоюрідний брат - [PERSON] , який з дня реєстрації фактично жодного дня не проживав в будинку. При цьому, місце перебування [PERSON] позивачу невідомо, а його реєстрація в будинку призводить до незручностей та позбавляє можливості позивача реалізовувати свої права як власника. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання повторно не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Партизанською селищною радою від 02 липня 1992 року є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача за спірною адресою підтверджується довідкою виконавчого комітету Партизанської селищної ради від 07 жовтня 2020 року та інформацією з домової книги. Пояснення позивача щодо того, що відповідач не мешкає за місцем реєстрації підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Партизанської селищної ради 23 листопада 2020 року. Вказані обставини також підтверджуються показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що їм достеменно відомо, що двоюрідний брат позивача [PERSON] фактично ніколи не проживав в будинку, належному позивачу. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється двоюрідним братом позивача та не проживає в належному позивачу будинку без поважних причин з 2005 року, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 405 ЦК України,\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом. Таким чином, оскільки відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у будинку, який належить позивачу на праві власності, його реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, між сторонами\~не існують\~договірні відносини\~з приводу\~користування житлом,позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved