Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, який мотивує тим, що 03.11.2007 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом тривалого часу між нею та відповідачем були непорозуміння та суперечки, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки, спільне проживання стало неможливим, сімейні стосунки між ними фактично припинені. Тривалий час позивач із сином проживають окремо від відповідача, спільного господарства не ведуть. Позивач переконана, що подальше спільне життя з відповідачем суперечитиме їх інтересам. Крім того, позивач зазначає, що їх син [PERSON] є дитиною з інвалідністю та потребує постійного, періодичного нагляду лікарів реабілітацію та лікування, забезпечення лікарськими засобами, здоровим, посиленим харчуванням, що в свою чергу потребує значних додаткових матеріальних витрат. 22.09.2020 року позивачем [PERSON] до суду подано заяву про уточнення позовних вимог та з урахуванням викладеного просить суд: шлюб між нею та відповідачем розірвати; неповнолітнього сина залишити проживати разом з нею; стягнути з відповідача на її користь на утримання їх сина аліменти у розмірі 2500 грн., але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку із застосуванням індексу інфляції щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання сина щомісячно по 1500 грн. для лікування, придбання медикаментів і харчування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином. Від представника позивача [PERSON] адвоката Мельника Я.Ю. до суду надійшла заява, в якій він просить суд розгляд справи провести у його відсутності на підставі наявних документів, позовні вимоги з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, однак, подав до суду письмову заяву від 15.10.2020р., в якій просить суд розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить такі задовольнити, правові наслідки йому відомі та зрозумілі. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги наявність малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , його інтереси, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 03 листопада 2007 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане 03 листопада 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 749. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Шлюбні відносини між сторонами припинено, спільного господарства [PERSON] та [PERSON] не ведуть. Позивач [PERSON] бажає розірвати шлюб і не має наміру примирятися з відповідачем, про що свідчить зміст позовної заяви. Відповідач [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, про що свідчить зміст його заяви поданої до суду від 16.10.2020 року. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, а також наявність малолітньої дитини, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню. Судом встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка піклується про сина та займається його вихованням і дитина перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дітей (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений за рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Зі ст.182 СК України слідує, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст.192 СК України). Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів, новий розмір аліментів сплачується з дня набрання рішенням законної сили. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обов`язок щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі, у розмірі 2500 гривень щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення з відповідача [PERSON] в користь позивачки [PERSON] аліментів за один місяць з моменту звернення з позовом до суду підлягає негайному виконанню. Окрім цього, судом встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] є дитиною з інвалідністю з дитинства, діагноз К51, що підтверджується протоколом ЛКК № 2 від 21.01.2020 року, випискою з протоколу ЛКК № 02016 від 03.01.2020 року, довідкою ЛКК від 21.01.2020 року за №2. Відповідно до вимог ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Враховуючи викладене, з урахуванням заяви відповідача від 16.10.2020 року, в якій він визнає уточнені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] додаткові витрати на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1500 гривень щомісяця, для придбання медикаментів , харчування. та лікування дитини. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи бажання позивача змінити прізвище [PERSON] на дошлюбне [PERSON] , суд вважає, що дана вимога підлягає до задоволення. Суд вважає за необхідне, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з матір`ю - [PERSON] .

Outcome: approved