Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та стягнення пені за прострочення сплати аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 27 жовтня 2007 року по 02 грудня 2013 року сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання обох дітей в розмірі по 600,00 грн. щомісячно на кожного з дня подання заяви до суду, тобто з 19 червня 2014 року. Дане рішення суду відповідач належним чином не виконував та має суттєву заборгованість. Виходячи з потреб дочки та сина, які проживають разом з позивачем, а також зважаючи на те, що відповідач офіційно працевлаштований та отримує досить стабільну заробітну плату, позивач вважає за доцільне стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 часини всіх його доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання кожної дитини. Станом на 16 травня 2018 року загальна заборгованість за аліментами у відповідача становила 34 722,91 грн., отже відповідач має сплатити позивачу пеню за прострочення сплати аліментів за період з 19 червня 2014 року по вересень 2017 року в сумі 12 317,80 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей - [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення старшою дитиною повноліття; стягнути пеню за прострочення зі сплати аліментів на утримання дітей, вставлених рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року в сумі 12 317,80 грн. та понесені судові витрати в сумі, доведеній документально на дату ухвалення рішення. 30 серпня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та прийнято до свого провадження у спрощеному провадженні. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 листопада 2018 року у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини відмовлено. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині стягнення пені. Щодо решти позовних вимог відповідач заперечив та пояснив, що він виплачує частинами суму боргу, оскільки відразу сплатити суму заборгованості він не має змоги. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Сторони по справі перебували у шлюбі, який розірвано 02 грудня 2013 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області. Від сімейного проживання позивач і відповідач мають дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 83 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 161. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 600,00 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття та на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 600,00 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду, а саме з 19 червня 2014 року. Дане рішення набрало законної сили 05 жовтня 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 182 СК України (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017 р.), при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно поданих відповідачем до суду доказів, а саме довідки про середню заробітну плату (дохід) вбачається, що [PERSON] працює сторожем у ПрАТ «Укргідроенерго» та за період з квітня 2018 року по вересень 2018 року йому виплачено заробітну плату у розмірі 35 303,00 грн. В даному випадку, суд при вирішенні спору, виходить з того, що позивачем не надано доказів того, що відбулися зміни матеріального або сімейного стану позивача, не обґрунтував позову, не вказав на зміни, обставини, які стали б підставою для збільшення розміру аліментів (ст.192 СК України). Суд приймає до уваги те, що відповідач має заборгованість по аліментах, працює сторожем у ПрАТ «Укргідроенерго» та має дохід за останні шість місяців у розмірі 35 303,00 грн. Дані обставини вказують на те, що з вересня 2014 року, після винесення рішення Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на кожну дитину по 600,00 грн. щомісяця, матеріальний стан матері не поліпшився та, наразі, збільшення розміру стягуваних аліментів, призведе, лише, до збільшення розміру заборгованості по аліментах та ніяким чином не покращить матеріальне утримання дітей сторін. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині збільшення розміру аліментів не підлягає задоволенню. 16 лютого 2015 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції Матвієнко В.В., відкрито виконавче провадження № 46536477 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 600,00 грн. на кожного до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам № 10284 виданої Вишгородським районним відділом ДВС, станом на 16 травня 2018 року заборгованість по аліментам за період з 19 червня 2014 року по 16 травня 2018 року становить 34 722,91 грн. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Стаття 196 СК України передбачає, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов'язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про судове рішення про стягнення аліментів, тому заборгованість по аліментам виникла з вини [PERSON], як особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому, позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Перевіривши та погодившись з поданими суду розрахунками по аліментам, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 12 317,80 грн. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів доведеними і обґрунтованими. Вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь за понесені судові витрати не доведені [PERSON] документально, у зв'язку з чим, суд не вбачає підстав стягнення судових витрат з відповідача на користь [PERSON]. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: partial