Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальний сервісний центр МВС 2641 РСЦ УМВС в Івано-Франківській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2641/2019/1263895 від 11.01.2019 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] мотивуючи тим, що автомобіль марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] придбали під час спільного проживання, а тому воно є спільним майном. Однак, знаючи, що автомобіль є об`єктом спільного нажитого майна та буде предметом поділу, відповідач [PERSON] домовився із відповідачем [PERSON] про перереєстрацію автомобіля, внаслідок чого було укладено спірний договір купівлі-продажу. Спірний договір було укладено формально, оскільки відповідач [PERSON] продовжував користуватись автомобілем, а згодом виставив його на продаж. 10 травня 2019 року позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] довіреність на автомобіль за реєстровим номером 1102. Згідно умов договору доручення відповідач [PERSON] та його брат [PERSON] мали право зняти із реєстрації спільно нажитий автомобіль в період з 10.05.2019 року по 10.07.2019 року. Відповідач в порушення договору доручення вчинив такі дії 11 січня 2019 року, що вказує на недобросовісність відповідача [PERSON] . Територіальний сервісний центр МВС 2641 РСЦ УМВС в Івано-Франківській області не звернув увагу на вказані заборони в договорі доручення та всупереч закону підписав оскаржуваний договір та скріпив його печаткою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ст. 65 СК України, яка вказує про необхідність згоди другого з подружжя на укладення договору, що виходить за межі дрібного побутового, потребує нотаріального посвідчення чи державної реєстрації. Як на підставу визнання договору недійсним позивачка посилається на ст. 203, 215, 369 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву із якого вбачається, що він позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовує тим, що автомобіль був придбаний [PERSON] 12.02.2018 року та 10 травня 2018 року зареєстрований на [PERSON] . В той же день 10.05.2018 року позивач [PERSON] видала довіреність на ім`я відповідача [PERSON] та його брата [PERSON] . Довіреність посвідчена приватним нотаріуосм Міщук У.Л. Вказаною довіреністю позивач [PERSON] серед іншого уповноважила повірених: укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом…, продати, обміняти, здати в оренду за ціною та на умовах на розсуд уповноважених; укладати від імені власника договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом. 11 січня 2019 року відповідач [PERSON] уклав від імені позивача [PERSON] на підставі довіреності договір купівлі-продажу і відчужив автомобіль відповідачу [PERSON] . Укладаючи спірний правочин відповідач [PERSON] діяв межах чинного законодавства. Укладаючи спірний правочин відповідач [PERSON] не вчиняв дії зі зняття трнанспортного засобу з обліку. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводитья. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача [PERSON] посилається на Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, ст. 237, 239 ЦК України, які регулюють правовідношення представництво та ст. 203, 215 ЦК України. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не надав. Представник третьої особи надав письмові пояснення щодо позову в яких посилається на Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів та зазначає, що в довіреності 10.05.2018 року № 1102 прописано, що відповідача [PERSON] уповноважено зняти транспортний засіб з обліку після 10.05.2019 року та поставити на облік до 10.07.2019 року, натомість матеріали, які стали підставою для реєстрації договору купівлі-продажу містять оригінал довіреності від 10.05.2018 року № 1102 де «після 10.05» закреслено та дописано «з 01 січня». В кінці аркуша вказано: «закреслене «після 10.05 не читати. Виправленому на «з 01 січня» вірити», посвідчено підписом і печаткою приватного нотаріуса Міщук У.Л. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з мотивів наведених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, але всі конверти повертались із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Жодних заяв від нього на адресу суду не надходило. Представники третьої особи в судовому засіданні дали пояснення аналогічні письмовим. Представник [PERSON] додатково зазначив, що транспортний засіб марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова [NUMBER] з обліку не знімався, а була проведена перереєстрація власника на підставі договору купівлі-продажу. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що навесні 2018 року вона позичила [PERSON] 2000 доларів США на автомобіль. Автомобіль Мерседес було зареєстровано на дочку. Навесні 2019 року вона бачила [PERSON] з другом чи братом коло будинку на цьому ж автомобілі. Свідок [PERSON] , який є двоюрідним братом позивачки, в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що автомобіль був придбаний в Америці сестрою в 2018 році, ввезений в Україні теж в 2018 році, сестра оплатила митне оформлення та зареєструвала в УМВС. Восени 2019 року свідок бачив авто вже з іншими номерними знаками та водієм був не [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є рідним братом позивачки, в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що ін. хотів придбати для себе автомобіль, сестра сказала, що в [PERSON] є автомобіль і свідок може його купити, але [PERSON] відмовився продавати автомобіль. В січні-лютому 2019 року автомобіль був на території будинку сестри, [PERSON] користувався автомобілем. Свідок [PERSON] , приватний нотаріус, яка посвідчувала довіреність від 10.05.2018 року, в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що до неї звернулись [PERSON] та [PERSON] із проханням посвідчити довіреність та вона її посвідчила вказавши «зняти транспортний засіб з обліку після 10.05.2019 року та поставити на облік до 10.07.2019 року». 10.01.2019 року до неї звернувся [PERSON] та просив виправити дату вказавши « зняти з обліку з 01.01.2019 року», [PERSON] при цьому не було. Вона виправила дату з 10.05 на 01 січня, про що зазначила на довіреності, вважає ще виправленням та таким, що не впиває на зміст довіреності та обсяг повноважень повіреного. Заслухавши пояснення представників сторін, представників третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо поділу спірного майна подружжя. Предметом поділу також є автомобіль марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова [NUMBER] , вказаний факт сторонами визнається. 10.05.2018 року позивач [PERSON] набула у власність автомобіль марки Mercedes Benz C250, сірого кольору, 2014 року, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що було вказано у свідоцтві [NUMBER] , підтверджується копією свідоцтва, зазначено в довіреності від 10.05.2018 року, договорі купівлі-продажу від 11.01.2019 року та сторонами визнається (а.с.8, 9, 10). 10.05.2018 року [PERSON] на підставі довіреності від 10.05.2018 року № 1102 уповноважила [PERSON] та [PERSON] укладати правочини щодо експлуатації та розпорядження транспортним засобом марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова [NUMBER] , зокрема: експлуатувати, продати, обміняти, здати в оренду за ціною та на умовах на розсуд уповноважених. Для чого надала їм право представляти інтереси власника в органах.ВРЕР, територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України з усіх- питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, зокрема: зняти транспортний засіб з обліку після 10-05-2019 року та поставити на облік до 10-07-2019 року і одержати транзитні номери; укладати від імені власника договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати за ними належні власнику грошові суми; .і виконувати всі інші дії і формальності, пов`язані з цією довреністю. (а.с.10). 11.01.2019 року між [PERSON] , від імені якої по довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі- продажу транспортного засобу № 2641/2019/1263895. Догові було оформлено та підписано в сервісному центрі МВС 2641 РСЦ УМВС в Івано-Франківській області (а.с.8). На підставі вказаного договору купівлі-продажу власником автомобіля став [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.13). Заяву про скасування довіреності від 10.05.2018 року № 1102 [PERSON] приватному нотаріусу Міщук У.Л. подала 22.01.2019 року, тобто вже після укладення спірного договору купівлі-продажу (а.с.11). Але, 10.01.2019 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Міщук У.Л. заяву про внесення змін в довіреність в частині зняття автомобіля з обліку, а саме «зняти з обліку з 01.01.2019 року». Приватний нотаріус Міщук У.Л. не з`ясувавши волю довірителя [PERSON] та без її згоди внесла виправлення в довіреність від 10.05.2018 року та вказала замість «після 10-05» на «з 01 січня» (а.с.182). Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] не мав права укладати договір купівлі-продажу без її згоди, оскільки автомобіль є спільним майном подружжя, а також він діяв всупереч наданих йому повноважень в довіреності. Такі твердження позивачки є необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Спір між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя розглядається іншим складом суду, під час розгляду справи суд повинен встановити обсяг нажитого майна, час, походження коштів для придбання майна та інші обставини. В даному провадженні судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі довіреності від 10.05.2018 року за № 1102. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК Українинадає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Позивачка фактично надала свою згоду на укладення договорів, що стосується автомобіля марки Mercedes Benz C250, 2014 року, номер кузова [NUMBER] шляхом надання довіреності 10.05.2018 року, яка нотаріально посвідчена. При вирішенні спору суд враховує правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, зокрема щодо неможливості визнання недійсним договору про відчуження спільного майна подружжя лише на підставі відсутності згоди одного з подружжя, практика у яких є усталеною та незмінною з 2007 року (пункт 28Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, постанова Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 477/221/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 724/1971/15-ц). Сама по собі відсутність згоди одного з подружжя на відчуження майна другим з подружжя не може бути підставною для визнання недійним правочину. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Укладаючи оскаржуваний правочин відповідач [PERSON] діяв в межах повноважень наданих йому в довіреності від 10.05.2018 року. Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Статтею 239 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Отже, при укладенні спірного правочину, договору купівлі-продажу від 11.01.2019 року, сторони дотримались вимог встановлених ст. 203 ЦК України. Щодо твердження позивачки та її представника про те, що [PERSON] мав право зняти транспортний засіб з обліку з 10.05.2019 року, то судом встановлено, що транспортний засіб з обліку не знімався, а відбулась перереєстрація власника на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 33 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який затверджений постановою КМУ від 07.09.1998 року, перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. А відповідно до п. 40 Порядку, зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в сервісному центрі МВС або в центрі надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду. Отже, з урахуванням наведеного відповідач [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу не вийшов за межі своїх повноважень наданих довіреністю, оскільки не знімав транспортний засіб з обліку. Його повноваження на укладення договору купівлі-продажу в довіреності від 10.05.2018 року № 1102 жодним терміном не обмежувались, тому на правомірність укладення договору купівлі-продажу 11.01.2019 року жодним чином не вплинули виправлення нотаріуса в довіреності від 10.05.2018 року з «10-05» на «з 01 січня». За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже підстав для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2641/2019/1263895 від 11.01.2019 року недійсним немає. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 33, 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який затверджений постановою КМУ від 07.09.1998 року, ст.ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 203, 204 ч.1, 215 ч.1, 237, 239, 244, 368 ЦК України,

Outcome: dismissed