Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] - про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов мотивує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] є колишнім власником цієї квартири, що здійснила її відчуження 22 листопада 2016 року. Фактично звільнивши житло та виїхавши до іншого місця проживання, відповідач дій зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання не вчинила. Зазначає, що реєстрація місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від кількості зареєстрованих за адресою осіб, крім того це створює перешкоди для отримання житлових соціальних пільг. Вважає, що відповідач втратила правові підстави для користування майном внаслідок його відчуження. У зв`язку із цим, просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні .власністю, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач - [PERSON] , була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Враховуючи наявність умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України, постановити заочне рішення у справі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] приблизно з 2016 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає близько трьох років. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 листопада 2016 року, серія та номер: 4108, посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Штогріною Н.Л., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73626992. З інформації, наданої виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради вбачається, що [PERSON] зареєстрована в квартирі з 24.03.1997 року. Разом з тим, факт того, що [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі з 2016 року підтверджується актом від 02 серпня 2019 року, складеним депутатом Новоолексіївської селищної ради Белонським Г.Л., відповідно до якого [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає з 2016 року в іншому місці, що підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини також підтверджують допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , зі слів яких, [PERSON] з 2016 року за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі, належній позивачу без поважних причин з 2016 року, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, тому в розрізі захисту майнового права позивача, [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Outcome: approved