Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення матеріальної і моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 07.08.2010 року по день його смерті 23.06.2015 року. Чоловік позивачки склав заповіт від 25.08.2010 року на користь [PERSON] на домоволодіння по вул. Нахімова, 141/2 в м. Кривому Розі. Його син [PERSON], дізнавшись про це рішення батька подав позов у 2010 році до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу до [PERSON] про звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння. Для захисту своїх прав та інтересів позивач з чоловіком звернулись до ФОП [PERSON], який працював разом з [PERSON]. Від імені [PERSON] на імя відповідачів була посвідчена довіреність 13.10.2010 року терміном до 13.10.2013 року за номером 1664 приватним нотаріусом [PERSON]. В довіреності перераховано весь обсяг прав передбачений цивільно-процесуальним кодексом України, які зобовязані були захищати їх права. Позивач від свого імені та від імені свого чоловіка [PERSON] заплатила [PERSON] за юридичні послуги з 2010 по 2013 роки 19000 грн. Квитанції збереглись за 2010-2011 роки на суму 9100 грн. Позивач постійно підтримувала звязок з відповідачем, так як чоловік хворів, запитував як проходять судові засідання в Дзержинському районному суді, надавала всі необхідні документи, довідки, вони завіряли що все добре, стверджували, що беруть участь в судових засіданнях та контролюють розгляд судової справи. Особливості розгляду справи в суді [PERSON] не були відомі, оскільки вона змушена була працювати на двох роботах, щоб оплачувати юридичні послуги, тому що пенсії чоловіка не вистачало на ліки та на оплату роботи жінки, що здійснювала догляд за чоловіком в той час коли позивач була на роботі. Після смерті чоловіка [PERSON] 22.12.2015 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадку за заповітом. Нотаріус відмовила у прийнятті заяви та повідомила про рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року. Позивач була вражена, що 29.07.2013 року було постановлено заочне рішення, тоді ще був живий її чоловік. Вони нічого про це рішення не знали. Представники зобовязані були чесно виконувати взяті на себе зобовязання і дійсно захищати інтереси. Виходить з того, що судом було постановлено заочне рішення суду, значить їх представники на засідання суду не зявлялись, свої доводи в ході судового засідання не надавали суду, не оскаржили в апеляційному порядку заочне рішення, яке порушувало законні права та інтереси. Зазначає, що відповідачі нечесно повели себе, постійно вимагали кошти за оплату своїх послуг, але практично ніякої роботи не проводили, що порушує п. 3, 4 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім цього, вказує, що перенесла нервовий стрес від того, що втратила за рішенням суду половину спадкового майна, була вимушена знову звертатись до суду, тому оцінює моральну шкоду в 20000 грн. У звязку з цим просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь 19000 грн. матеріальної шкоди та 20000 грн. моральної шкоди. Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Крім цього, просили розглянути справу без участі відповідачів, які систематично не зявляються в судове засідання, що сприяє затягування судового розгляду справи. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача (відповідачів), який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Стаття 129 Конституції України\~передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За приписами п. 1 ч. 1\~ст. 15 ЦПК України\~визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1\~статті 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 05.08.2010 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого усе його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті та на що він за законом матиме право, заповів своїй дружині [PERSON] (а.с. 7). Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника та визнання права власності на частину домоволодіння (а.с. 8-11). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29.07.2013 року, оскільки при його ухваленні суд першої інстанції не вирішував питання про її права і обовязки (а.с. 5). 13.10.2010 року [PERSON] уповноважено [PERSON] та [PERSON] бути представниками та захисниками його законних прав та інтересів, кожного окремо один від одного або разом до 13.10.2013 року (а.с. 4). Крім цього, в матеріалах справи маються квитанції: №19-13 від 11.10.2010 р. за юридичні послуги згідно Договору №13 від 11.10.2010 року, замовник [PERSON]І, оплата за п.4.1.1. Договору №13, вартість послуги 1000 грн. (а.с. 12); №41-26 від 10.02.2011 року за юридичні, згідно Договору №26 від 6.12.2010 року, замовник [PERSON], оплата за п. 4.1.1. Договору, вартість послуги 1000 грн. (а.с. 12); №83-13 від 18.07.2011 року за юридичні послуги згідно Договору №13 від 11.10.2010 року, замовник [PERSON], оплата за п. 4.1.4. Договору, вартість послуг 1500 грн. (а.с. 12); №47-15 від 4.03.2011 року за юридичні послуги згідно Договору №15 від 08.09.2010 року, оплата за п. 4.1.4. Договору, замовник [PERSON], вартість послуг 600 грн. (а.с. 12); №21-15 від 13.10.2010 р. за юридичні послуги згідно Договору №15 від 08.09.2010 року, замовник [PERSON] в інтересах [PERSON], оплата за п. 4.1.1., вартість послуг 2000 грн. (а.с. 13); №34 від 28.01.2011 р. за юридичні послуги згідно Договору № від 6.12.2010 р., замовник [PERSON] зареєстрована м. К. Р., вул. Семашко, 2/7, вартість послуг 200 грн. (.а.с. 13); від 25.10.2010 р. за юридичні послуги згідно Договору про надання юридичних послуг, оплата за п. 4.1. Договору - [PERSON], вартість послуг 500 грн. (а.с. 13); №48-13 від 4.03.2011 р. за юридичні послуги згідно Договору №13 від 11.10.2010 року, оплата за п. 4.1.4. Договору, замовник [PERSON], вартість послуг 500 грн. (а.с. 13); від 16.11.2011 р. за юридичні послуги за договором № від (номер та дата в квитанції відсутні), оплата відповідно до пункту 4.1.4 договору, клієнт [PERSON], вартість послуг 600 грн. (а.с. 14); №49-26 від 4.03.2011 року за юридичні послуги згідно Договору №26 від 6.12.2010 року, оплата за п. 4.1.4. Договору, замовник [PERSON], вартість послуг 600 грн. (а.с. 14); №90-15 від 31.08.2011 р. за юридичні послуги згідно Договору №15 від 8.09.2011 року, замовник [PERSON], оплата за п. 4.1.4 Договора, вартість послуги 600 грн. (а.с. 14). На всіх квитанціях мається печатка ФОП [PERSON]. За\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.\~ст. 58-59 ЦПК України\~докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення вказаних норм закону позивач та її представники не надали суду жодних доказів того, що саме [PERSON] сплачувала грошові кошти за юридичні послуги, оскільки довіреність видана [PERSON], майже в усіх квитанціях замовником юридичних послуг є [PERSON], оплата відбувалась відповідно до різних Договорів, яких саме невідомо, тому що стороною позивача їх до суду не надано. Окрім цього, позивачем та її представниками не доведено факт не виконання відповідачами взятих на себе послуг. Так, в судовому засіданні позивачем та її представником [PERSON] було зазначено, що [PERSON] та [PERSON] не виконували взяті на себе обвязки, однак жодного документального підтвердження цього відсутнє. Також, суд звертає увагу на те, що в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.01.2016 року колегія суддів, посилаючись на том та аркуш матеріалів справи зазначила, що [PERSON] приймав участь у розгляді справи особисто та через своїх представників [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5, зворот). Таким чином, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення солідарно з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 19000 грн. слід відмовити. Що стосується позовних вимог відносно відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою\~ст. 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 та п. 3 ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4). Пунктом 4 вказаної Постанови Пленуму визначено, що відповідно до\~ст.137 ЦПК\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У п. 5 Постанови Пленуму зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки в ході судового розгляду позивачем та її представниками не доведено факт спричинення їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок протиправних діянь зі сторони відповідачів, то суд приходить до висновку також про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши в сукупності всі докази, що маються в матеріалах даної цивільної справи, суд відмовляє в позові в задоволенні позовних вимог. Зважаючи на відмову в задоволенні позову судові витрати згідно ч.1\~ст. 88 ЦПК України\~відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed