Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.04.2008 р. у спільній частковій власності перебуває житловий будинок по вул. Соборна 29 загальною площею 43,5 кв.м., з яких житлова площа становить 32,40 кв.м. Житловий будинок складається з наступних приміщень, а саме: житлової кімнати площею 13,90 кв.м.; кухні площею 8,10 кв.м., житлової кімнати площею 18,50 кв.м., прибудованої веранди площею 3,0 кв.м. В кімнаті площею 13,90 кв.м. одноосібно проживає її мати та мати відповідача [PERSON] В другій кімнаті площею 18,50 кв.м. проживає вона з чоловіком та двома дітьми. Відповідач [PERSON] у даному будинку не проживає з 2002 року. На даний час відповідач, який являється її рідним братом, одружений і проживає за адресою: [ADDRESS] Жодних перешкод для реєстрації за фактичним місцем проживання у відповідача немає. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 2355 від 11.11.2017 р. відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. За вказаних умов відповідач немає фізичної можливості проживати за місцем реєстрації по вул. Соборна 29 в м. Надвірна. Жодних особистих речей або будь-якого майна у відповідача за вказаною адресою немає. Протягом всього вказаного часу відповідач жодної участі по утриманню будинку не приймає та комунальні послуги не сплачує. Крім того, відповідач будує двохповерховий будинок, вартість якого значно перевищує 50 тисяч гривень. В наслідок цього у неї постійно виникають труднощі по оформленню субсидій на сплату комунальних послуг. Його реєстрація у вказаній квартирі порушує її права та законні інтереси як співвласника, оскільки вона не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном, не може оформити субсидію на оплату комунальних послуг. На її прохання добровільно знятись з реєстрації відповідач відмовляється, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідач в судовому засіданні позвоні вимоги не визнав, заперечив обставини, на які посилається позивач, суду пояснив, що згідно копії Свідоцтва про право власності, долученої позивачем до матеріалів справи і позивач [PERSON], і він були співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] в рівних частках - по 1/2 частині. На даний час він є власником виділеної йому квартири [ADDRESS]. Право спільної часткової власності на будинок та земельну ділянку для його обслуговування припинено. Так, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2017 року йому було виділено в натурі належну йому частку у житловому будинку по [ADDRESS], як відокремлений об'єкт (квартиру № 2), яка складається із житлової кімнати літ. 1-1 пл. 13,90 кв.м., згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 033/БЗ-16 від 24.11.2016 року. Окрім цього, припинено його право спільної часткової власності на приміщення, будівлі та споруди будинковолодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із виділенням йому в натурі частки із спільного майна. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року дане рішення залишено без змін. Таким чином, у зв'язку із набранням чинності ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року було припинено право спільної часткової власності його та [PERSON] на приміщення, будівлі та споруди будинковолодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із виділенням майна в натурі. А тому, на сьогоднішній день він є власником окремого майна, що складає частку 1/1 - (квартира № 2), яка складається із житлової кімнати літ. 1-1 пл. 13,90 кв. та не має жодного відношення до майна [PERSON] - частини житлового будинку та земельної ділянки, які залишені в її власності. Таким чином, оскільки на сьогоднішній день частка у житловому будинку по [ADDRESS], як відокремлений об'єкт (квартира №2), яка складається із житлової кімнати літ. 1-1 пл. 13,90 кв.м., належить йому на праві приватної власності, то у відповідача відсутні правові підстави для звернення до суду із позовною заявою про втрату користування даним житловим приміщенням. Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, з'ясувавши фактичні обставини, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.04.2008 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (по 1/3 частки) (а.с. 4). Відповідно до технічного паспорта, складеного 04.03.2008 р. Івано-Франківським ОБТІ, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] складається з наступних приміщень, а саме: житлової кімнати площею 13,90 кв.м.; житлової кімнати площею 18,50 кв.м., кухні площею 8,10 кв.м., загальна площа 43,5 кв.м. (а.с. 5-6). Згідно акту обстеження матеріально-побітових умов проживання № 2355 від 11.11.2017 р., відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] однак за вказаною адресою фактично не проживає (а.с. 7). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2017 року відповідачу [PERSON] було виділено в натурі належну йому частку у житловому будинку по [ADDRESS], як відокремлений об'єкт (квартиру № 2), яка складається із житлової кімнати літ. 1-1 пл. 13,90 кв.м., згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 033/БЗ-16 від 24.11.2016 року. Окрім цього, припинено його право спільної часткової власності на приміщення, будівлі та споруди будинковолодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із виділенням йому в натурі частки із спільного майна (а.с. 22-26). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року дане рішення суду залишено без змін (а.с. 27-29). Відповідно до документів, долучених відповідачем, а саме: довідки № 376 від 05.02.2018 року (виписки з будинкової книги про склад сім'ї та реєстрацію) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внук), [PERSON] (внук); відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1996 р., дана квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30-31). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Як встановлено судом, [PERSON] є власником окремого майна, що складає частку у житловому будинку по [ADDRESS], як відокремлений об'єкт (квартира № 2), яка складається із житлової кімнати літ. 1-1 пл. 13,90 кв.м., та не має жодного відношення до майна [PERSON] - частини житлового будинку та земельної ділянки, які залишені в її власності. Частинами 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, відповідно до якої право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Вирішуючи вимогу щодо втрати відповідачем права користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на частку вказаного житлового приміщення, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Крім того, позивачем наведено правові норми, які не мають відношення до спірних правовідносин. Так, позивач посилається на норми статті 71 ЖК України, де визначено права наймача та членів його сім'ї. Однак, в даному випадку спірні правовідносини виникли між співвласниками одного житлового будинку, які на даний час право спільної часткової власності припинили, а тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він є власником виокремленої частини житлового будинку, яка не має відношення до частини житлового будинку, яка залишилась у власності позивача. Також норми чинного законодавства не передбачають права на обмеження права власності власника житла у вигляді позбавлення його права на користування житлом. Вимога відповідача про зняття особи з реєстрації не може бути судом задоволена, оскільки такий спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в житловому приміщенні за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про втрату права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 319, 321, 346, 353, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР,

Outcome: dismissed