Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Більськовільської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що в с. Більська Воля вул. 17 Вересня, 4а Володимирецького району Рівненської області в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30.09.2012 року, померла її мати [PERSON]. За життя нею було складено заповіт, згідно якого усе своє майно, яке знаходиться за адресою с. Більська Воля Володимирецького району, вул. 17 Вересня, 4а, остання заповіла [PERSON] Після смерті матері позивач прийняла спадщину, оскільки проживала разом із матірю до часу її смерті. В той же час, оформити спадкові права в органах нотаріату неможливо, оскільки за життя мати не зареєструвала право власності на свій житловий будинок. Вважає, що належним чином прийняла заповідане їй майно, та набула на нього право власності. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та пояснили, що позивач [PERSON] постійно проживала зі своєю матірю, доглядала її, після смерті здійснила поховання. [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері у встановленому законом порядку. В той же час, ні третя особа [PERSON], ні інші спадкоємці першої черги рідні діти покійної [PERSON] спадщину після смерті матері не приймали. Крім того, вважає, що [PERSON] немає права на обовязкову частку у спадщині, оскільки він отримує пенсію із зниженням пенсійного віку, як постраждалий від аварії на ЧАЕС, тому не є непрацездатним. У звязку з цим просила задоволити власний позов та відмовити у задоволенні позову [PERSON] Представник відповідача Більськовільської сільської ради визнав позовні вимоги [PERSON], надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], будучи залучений до участі у справі ухвалою Володимирецького районного суду, заперечив позовні вимоги [PERSON] та звернувся до суду із власним позовом про визнання права власності на спадщину після смерті матері. В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є рідним сином спадкодавця, пенсіонером за віком, постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] в с.Більська Воля, доглядав матір та допомагав вести спільне підсобне господарство до дня її смерті. Після смерті матері, (спадкодавця) [PERSON] відкрилась спадщина, до складу спадкового майна входять: житловий будинок, який знаходиться за адресою: с.Більська Воля, вул.17 Вересня, 4а, Володимирецького району, Рівненської області, інші господарські будівлі та споруди, а також, земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку господарських будівель та споруд та земельна ділянка для ведення сільського господарства біля будинку. У звязку із викладеним вважає себе таким, що прийняв спадщину після смерті матері у відповідності до правил ч.3 ст.1268 ЦК України, та набув право власності на спадкове майно, яке не має змогу захистити інакше ніж у судовому порядку. В той же час, вважає, що позивач [PERSON] не прийняла спадщину після смерті матері, оскільки не проживала разом з нею на час смерті і повідомляє неправдиві відомості про місце проживання матері на час її смерті, а до Кузнецовської державної нотаріальної контори звернулась із заявою про прийняття спадщини не за заповітом, а за законом. При цьому вважає, що [PERSON] порушила порядок звернення із заявою про прийняття спадщини, не довела свої родинні відносини із покійною [PERSON], оскільки в свідоцтві про народження позивача зазначено по-батькові «Ієвна», а не «Іовівна». При цьому заповіт, на підставі якого [PERSON] бажає оформити свої спадкові права, посвідчений їз порушенням встановленого порядку. Тому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] та задоволити його позов про визнання права власності на спадкове майно. Як вже зазначалось, [PERSON] заперечила проти задоволення позову [PERSON], представник Більськовільської сільської ради клопотав про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши показання свідків та письмові докази у справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, в той же час у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити із наступних підстав. Судом встановлено, що 30.09.2012 року померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть останньої, серія 1-ГЮ №127677, виданим Більськовільською сільською радою Володимирецького району Рівненської області , 02.10.2012 року (а.с.5). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у звязку з його смертю. З письмових доказів, зокрема довідки № 113/325 від 26.04.2013 року, виданої Рівненським ОБТІ та технічного паспорту, довідки № 01-14/53 від 16.05.2013 року, виданої Володимирецькою ДНК, довідок №2423 від 18.04.2013 року та №1894 від 06.06.2017 року, виданих Більськовільською сільською радою Володимирецького району, вбачається, що житловий будинок в с. Більська Воля Володимирецького району, вул. 17 Вересня, 4а, розташований на земельній ділянці площею 0,56 га, рахується як окремий обєкт погосподарського обліку, за померлою [PERSON], яка була головою відповідного домогосподарства. Реєстрація житлового будинку не проводилась, його вартість складає 22917 грн. Вказаний житловий будинок збудовано в 1948 році, на відведеній для цього земельній ділянці, і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло в той час, не передбачало обовязкової реєстрації речових прав на житловий будинок. Таким чином, судом встановлено, що на час своєї смерті [PERSON] була власником житлового будинку №4а по вул.17 Вересня в с.Більська Воля Володимирецького району, і після смерті власниці, вказаний будинок увійшов до складу спадщини. З приводу спадкування майна [PERSON] встановлено наступне. Як вбачається зі ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно заповіту, посвідченого посадовою особою Більськовільської сільської ради Володимирецького району, 04.02.1989 року [PERSON] усе своє майно, в т.ч. житловий будинок в с.Більська Воля, заповіла [PERSON] (а.с.4). Вказаний заповіт не змінений, не скасований, ніким не оспорювався, і на час смерті [PERSON] є ії єдиним заповітом. Таким чином, спадкування майна [PERSON] здійснюється за заповітом. Позивач [PERSON] надала суду належні та допустимі докази, які свідчать про наявність у неї права на спадщину та прийняття спадщини після смерті матері, і доводи [PERSON] цих доказів не спростовують. Так, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку , встановлено статтею 1270 цього Кодексу, він не заявляв про відмову від неї. З приводу місця проживання [PERSON] судом встановлено наступне. У відповідності до ч..1, 6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. З довідки №2833 від 14.02.2013 року, виданої ЖЕД-3 м.Кузнецовська, вбачається, що [PERSON] з 04.03.2008 року по час своєї смерті 30.09.2012 року проживала та була зареєстрована в [INFO] разом зі своєю донькою [PERSON] Дана обставина підтверджується зокрема і тим, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за однією адресою в м.Кузнецовськ; [PERSON] рішенням виконавчого комітету Кузнецовської міської ради №268 від 10.06.2005 року, була призначена помічником [PERSON] у відповідності до ст.78 ЦК України. З довідки №2546 від 20.07.2016 року, виданої виконавчим комітетом Більськовільської сільської ради, вбачається, що [PERSON] на час своєї смерті проживала в [INFO] без реєстрації. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] за своїм бажанням перебувала або в м.Кузнецовську, в квартирі своєї доньки [PERSON] (позивач [PERSON]І.), або у власному житловому будинку в с.Більська Воля. Такі пояснення свідків не спростовують факту тривалого спільного проживання [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] постійно проживала зі своєю матірю [PERSON] на час її смерті, не подавала заяви про відмову від спадщини, тому в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] неправомірно звернулась із заявою про прийняття спадщини до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори, не спростовують висновків суду і не є переконливими. Так, оглядом спадкової справи №35-2013 встановлено, що 26.03.2013 року [PERSON] подала до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Така заява не є тотожною заяві про прийняття спадщини, а стосується оформлення вже прийнятої спадщини. У відповідності до ст..1221 ЦК України, п.1.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29\~Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Виходячи із названих положень чинного законодавства, та приймаючи до уваги, що [PERSON] на час своєї смерті була зареєстрована в [INFO], місцем відкриття спадщини після її смерті є саме м.Кузнецовськ, у звязку з чим заведення спадкової справи в Кузнецовській міській ДНК повністю відповідає вимогам чинного законодавства. При цьому судом також встановлено, що у період відкриття спадщини після смерті [PERSON] та подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, у звязку із перебуванням державного нотаріуса Володимирецької ДНК у відпустці по вагітності та пологам, виконання обовязків по нотаріальному обслуговуванню населення Володимирецького району було покладено на Кузнецовську ДНК, що підтверджується наказом Головного управління юстиції у Рівненській області №554 від 10.07.2012 року. З приводу доведеності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], які на думку [PERSON], не доведені, суд констатує, що у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки [PERSON] в поданих ним письмових документах (а.с.40, а.с.98), а також у своїх поясненнях та під час допиту свідків визнав той факт, що він та [PERSON] є рідними братом та сестрою, а [PERSON] їх матірю, суд вважає даний факт доведеним. Таким чином, з урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON], будучи спадкоємцем [PERSON] за заповітом, належним чином прийняла спадщину після смерті матері, і її позов підлягає задоволенню. З приводу позовних вимог [PERSON] судом встановлено наступне. [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження 1-ГЮ №253468 (а.с.42). З 07.01.2009 року [PERSON] отримує пенсію за віком, призначену довічно, що підтверджується довідкою №05-01/383 від 08.06.2016 року. Таким чином, [PERSON] відноситься до кола спадкоємців матері, належить до першої черги спадкоємців за законом, на час смерті [PERSON] був непрацездатним, тобто мав право на обовязкову частку у майні при спадкуванні майна матері за заповітом, як це передбачено ч.1 ст.1241 ЦК України. Разом з тим, в ході судового розгляду справи, на підставі сукупності досліджених судом доказів встановлено, що своє право на спадкування [PERSON] не реалізував, і права на спадкове майно не набув. Так, з ч.1 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Аналіз змісту даної норми свідчить про те, що саме спадкоємець в залежності від власної волі та діючи на власний розсуд, з метою реалізації свого права на спадкування майна спадкодавця, повинен засвідчити своє бажання отримати спадкове майно, для чого приймає спадщину у встановлений законом спосіб. В своїй постанові від 12 квітня 2017 р. у справі № 6-2962цс16, Верховний Суд України наводить наступний правовий висновок: «Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину,може одержати свідоцтво про право на спадщину.» Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, на думку суду, є обовязковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обовязкову частку у спадщині. В той же час, [PERSON] спадщини після смерті матері не прийняв. Так, зі змісту ст.1268, 1269 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, а спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. [PERSON] не подавав заяви про прийняття спадщини після смерті матері, що він сам підтвердив у своїй позовній заяві та поясненнях. Крім того, дана обставина підтверджується матеріалами оглянутої судом спадкової справи №35-2013, а також повідомленням нотаріусів Володимирецького районного нотаріального округу №117/01-16 від 17.07.2017 року та №846/01-16 від 02.08.2017 року. Що стосується спільного проживання [PERSON] разом з матірю [PERSON] в с.Більська Воля Володимирецького району, то дане твердження позивача повністю спростовано дослідженими у справі доказами. Так, проаналізовані судом довідки, видані виконавчим комітетом Більськовільської сільської ради №801 від 13.02.2013 року, №2546 від 25.07.2016 року, №2523 від 19.07.2016 року, №1894 від 06.06.2017 року, засвідчують ту обставину, що [PERSON] була власником окремого домогосподарства (житлового будинку з надвірними господарськими будівлями) в с.Більська Воля Володимирецького району, по вул. 17 Вересня, №4А, якому було присвоєно окремий номер по господарського обліку; і в цьому будинку [PERSON] проживала одна, будь-які інші особи в цьому ж будинку не проживали і не були зареєстровані. В той же час, [PERSON] зареєстрований та проживає в [INFO] в іншому, окремому будинку - №4 по вул.17 Вересня, що підтверджується відміткою про реєстрацію в паспорті [PERSON] серії МЮ №037133, а також інформацією, яку сам позивач навів у поданих ним до суду заявах та скаргах. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що під час перебування в с.Більська Воля Володимирецького району [PERSON] проживала у власному житловому будинку, а її син [PERSON] з сімєю (позивач [PERSON]) окремо, в іншому житловому будинку по сусідству з будинком матері. Показання свідків в цій частині є логічними, послідовними та одностайними, і будь-яких сумнівів у їх достовірності у суду не виникло. Разом з тим, довідка про факт спільного проживання [PERSON] разом із матірю [PERSON] №2551 від 14.08.2017 року, яка надана [PERSON] в якості доказу, на думку суду не містить достовірної інформації і є сумнівним доказом. Так, вказана довідка видана без посилання на будь-які первинні дані будинкові чи погосподарські книги, дані реєстраційного обліку, дані опитування свідків. Про це ж свідчить і наступна довідка №2785, видана тією ж посадовою особою Більськовільської сільської ради 01.09.2017 року, в якій спростовуються відомості, викладені у довідці №2551 від 14.08.2017 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу прийняття ним спадщини після смерті матері [PERSON], у звязку з чим підстав для задоволення його позову немає. При цьому, за наслідками розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки інші діти [PERSON] спадщини не приймали і спільно з матірю не проживали. Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] як за заповітом, так і за законом, що є підставою для задоволення її позову та відмови у позові [PERSON] Враховуючи викладене та

Outcome: approved