Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] сільської ради Близнюківського району Харківської області про визнання дійсним договору довічного утримання та визнання права власності, посилаючись на те, що 14.03.2001 року [PERSON], яка проживала у [INFO] отримала державний акт на право власності на землю площею 10,4524 га, розташованной на території [PERSON] сільської ради Близнюківського району Харківської області.21.11.2014 року [PERSON] померла. У 2007 році між [PERSON] та [PERSON] в звязку з похилим віком та хворобливим станом останньої, в усній формі було укладено договір довічного утримання, згідно якого до дня смерті останньої, вона займалась доглядом [PERSON], в тому числі: купувала ліки та продукти харчування, в половині випадків за свій рахунок; тричі на тиждень прибирала будинок і подвіря; кожен день готувала їжу і приносила їй; купала її та прала одяг; при необхідності возила в лікарню; в жовтні 2014 року за свої кошти купила та вставила в будинку пластикове вікно та двері; купила мобільний телефон. Після смерті [PERSON] [PERSON] в повному обсязі сплатила за її похорон та за поминки, тобто всіляко виконувала умови договору довічного утримання. Крім того, [PERSON] неодноразово при мешканцях села Радгоспне повідомляла, що вона заповіла все своє майно [PERSON]Даний факт підтверджується заповітом [PERSON] від 18.01.2008 року, яким вона заповіла все своє майно [PERSON] 09.03.2011 року вищевказаний заповіт [PERSON] скасувала новим заповітом, яким заповіла все своє майно своїй онуці - [PERSON], але 27. 12.2011 року вона скасувала заповіт на онуку. Після скасування заповіту на онуку, [PERSON] вважала, що заповіт від 18.01.2008 року має чинність і після смерті все її майно залишиться [PERSON], тому і не склала нового заповіту. У звязку з чим позивачка звернулась з позовом до суду та з посиланням на ч.2 ст. 220 ЦК України, ст.ст. 328, 334, 744-746, 748 ЦК України просить визнати дійсним договір довічного утримання укладений між нею і [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 10,4524 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради Близнюківського району Харківської області. У судовому засіданні 10.11.2015 року позивач та її представник [PERSON] позов підтримали з вищенаведених підстав та просили його задовольнити. В судове засідання на 08.12.2015 року представник позивача не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, позивач вважав за можливе розглянути справу за відсутності свого представника. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Близнюківського району Харківської області в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без їх участі, проти позову не заперечують. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які особи, які беруть участь у справі посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 21 листопада 2014 року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І ВЛ №465238./а.с.7/ Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 10,4524 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради Близнюківського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право власності на землю. /а.с.9/ Відповідно до заповіту від 18.01.2008 року [PERSON], заповіла все своє майно [PERSON]/а.с.8/ 09.03.2011 року вищевказаний заповіт [PERSON] скасувала новим заповітом, яким заповіла все своє майно своїй онуці - [PERSON], але 27.12.2011 року вона скасувала заповіт на онуку./а.с.10,24/ Відповідно до ст.744 ЦК України,\~в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання (літо 2007 року), за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з ст.. 745 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання (літо 2007 року), договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до вимог ч.1 ст. 181 ЦК України, є нерухомим майном. Згідно з ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Приписами ч.1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно ст.. 220 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Приписами ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13\~постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9\~роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.\~210,640 ЦК України\~пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до ч. 3\~ст. 640 ЦК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до\~ст. ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Проте, позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих письмових доказів на підтвердження факту домовленості між померлою [PERSON] та позивачем [PERSON] щодо усіх істотних умов договору довічного утримання. Також позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів ухилення померлої [PERSON] від нотаріального посвідчення договору довічного утримання. При цьому, суд у рішенні не посилається на свідчення свідків, оскільки такі докази не є письмовими, і як наслідок, не є допустимими відповідно до вимог ч.1 ст. 218 та ч. 2 ст. 220 ЦК України. Суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача, що факт домовленості між померлою [PERSON] та позивачем [PERSON] щодо усіх істотних умов договору довічного утримання підтверджуються письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вказані пояснення хоча і надані письмово, не можуть вважатись письмовими доказами в розумінні ч.2 ст. 220 ЦП України та ст. 64 ЦПК України, а є фактично показаннями свідків. Таким чином, суд вважає вказані письмові пояснення вищевказаних осіб недопустимими доказами, оскільки, по-перше, суд визнав ці докази не письмовими, а показаннями свідків, і, як наслідок, відповідно до ч.1 ст. 159 ЦПК України повинен безпосередньо дослідити докази шляхом допиту свідків, по-друге, показання допитаних свідків також не будуть вважатись допустимими доказами по справі в силу положень ч.1 ст. 218 та ч. 2 ст. 220 ЦК України. Суд зазначає, що договір довічного утримання між [PERSON] за її життя та [PERSON] у письмовій формі не був укладенний, не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію, як того вимагали норми ЦК України на 2007 рік. Аналіз вказаних норм права, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання, дає підстави для висновку, що договір довічного утримання (догляду), за яким передається у власність нерухоме майно підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2\~ст. 220 ЦК України. Момент вчинення такого правочину згідно зі статтею 210, ч.3 ст. 640 ЦК України та ст. 745 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання, пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним й не створює прав та обов'язків для сторін. З вищевикладених підстав суд відмовляє в прийнятті заяви відповідача про визнання позову, оскільки визнання позову суперечить закону. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку є похідними від первинної позовної вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed