Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 1993 році почала проживати в будинку [ADDRESS] , в який вселилася за усним розпорядженням представників колишнього колгоспу, оскільки почала в ньому працювати. Її повідомили про те, що будинок залишено власником - [PERSON] , яка виїхала за межі села у 1991 році. З того часу будь-які особи інтересу до будинку не проявляли і по теперішній час позивач відкрито і безперервно володіє і користується будинком. В подальшому позивачу стало відомо, що [PERSON] померла. З урахуванням викладеного просила визнати за нею право власності на зазначений будинок за набувальною давністю. Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, відзив на позов відповідач не подав. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що у 1993 році приїхала з родиною у с. Головківка. Влаштувалася на роботу у колгосп, де їй було виділено для проживання будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Але зареєстрована вона і члени її сім`ї за адресою: [ADDRESS] , помилково. На той час будинок був порожній. Від односельців знає, що в цей будинок і раніше виділявся сім`ям, що працювали в колгоспі, одні виїздили з села, а сім`я, що проживала до них купила собі інший будинок. Документів на будинок їй ніяких не надавали. По [ADDRESS] вона купила будинок без документів. Старша дочка вийшла заміж і проживала в будинку [ADDRESS] , а потім вийшла заміж і виїхала з села. З 2003 року вона проживає в будинку [ADDRESS] , але утримують будинок і займають город по [ADDRESS] . Їй стало відомо, що власником будинку по [ADDRESS] , була [PERSON] , яка вже померла. Раніше вона зверталася до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на будинок розташований по [ADDRESS] , але рішенням суду їй було відмовлено, тоді вона оформила право власності через сільську раду. Наразі вона хазяйнує у двох дворах. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Горбунов Р.В. пояснив, що документів на будинок по [ADDRESS] , позивач ніколи не бачила, про власника будинку знає зі слів односельців. В 1993 році будинок був вільний, позивачу зазначений будинок був виділений колгоспом, де вона працювала. З того часу позивач вільно володіє даним будинком. Заслухавши вступне слово позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Згідно з довідкою КП «ОМБТІ» №880 від 29 серпня 2019 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Головківської сільської ради 19 лютого 1990 року на підставі рішення Олександрійського райвиконкому №133 від 28 квітня 1989 року. Зазначене також підтверджується і матеріалами інвентаризаційної справи щодо цього будинку. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про зареєстровані речові права на зазначений будинок станом на 13 липня 2021 року відсутні. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується витягом від 17 жовтня 2020 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. З листа Олександрійської міської нотаріальної контори №1 Кіровоградської області від 02 листопада 2020 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Відповідно до довідки Олександрійського РЕМ ПАТ «Кіровоградобленерго» від 13.12.2017 року №2327/71-1 [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є абонентом за адресою: [ADDRESS] , договір №0812014 від 17 липня 2001 року. Згідно з довідкою Виконавчого комітету Головківської сільської ради Олександрійського району від 11 грудня 2017 року №1093 [PERSON] дійсно сплачувала земельний податок за присадибну земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з 1993 року по 2015 рік. В довідці Виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 25 вересня 2019 року №614 зазначено, що [PERSON] дійсно володіє безперервно та відкрито будинком [ADDRESS] з 1993 року по теперішній час. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає з 1996 року, коли та почала працювати в колгоспі. Вона була безпосереднім керівником позивача. З того часу позивач почала проживати в [ADDRESS] . До позивача у зазначеному будинку проживала бабуся [PERSON] до 1990 чи 1991 року, а потім її забрала дочка і бабуся померла. Колгосп надавав порожні будинки для проживання колгоспникам. В зазначеному будинку [ADDRESS] позивач не проживає приблизно останні 10 років, з того часу, як переїхала до будинку по [ADDRESS] позивач займає город. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачем. Позивач почала проживати по [ADDRESS] з 1996 року, а вона - з 1981 року. До позивача в зазначеному будинку проживала [PERSON] , яку потім забрала до себе її дочка. На час вселення позивача будинок був порожнім. Колгосп виділив зазначений будинок позивачу. Зараз позивач в буд. [ADDRESS] не проживає, але доглядає за будинком, а фактично проживає по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2021 року у справі №616/278/19 (провадження №61-7801св20), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) та від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18). Крім того, враховуючи ч. ч. 1 та 3 ст. 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тобто, якщо особа обізнана про наявність власника спірного нерухомого майна, то таке володіння нерухомим майном не можна вважати добросовісним. При цьому, смерть власника нерухомого майна та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не дають підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, оскільки у такому випадку спадщина може бути визнана відумерлою. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2021 року у справі №219/49/20 (провадження №61-2924св21), від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18 (провадження №61-4186св21), від 16 квітня 2021 року у справі №646/2623/20 (провадження №61-2725св21) та від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18). З ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2020 року у справі №398/4251/19 (провадження №2/398/469/20) вбачається, що [PERSON] зверталась в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] , однак у відкритті провадження у справі було відмовлено з тих підстав, що [PERSON] померла [INFO] . Також суд враховує, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в 2020 році [PERSON] зверталась в суд з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . Обгрунтовуючи позов, [PERSON] зазначала, що з 2001 року по 2000 рік вона відкрито і безперервно володіє зазначеним будинком. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року у справі №398/485/20 (провадження №2/398/793/20), залишеним без змін постановою Кропиницького апеляційного суду від 18 вересня 2020 року, в задоволені позову відмовлено. Зазначені обставини спростовують твердження позивача про те, що з 1993 року по даний час вона фактично проживала та користувалася будинком [ADDRESS] , оскільки у своєму попередньому позові [PERSON] стверджувала, що з 2001 року по 2020 рік вона проживала і користувалася будинком [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження того, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. В той же час, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що позивач була обізнана, що власником житлового будинку [ADDRESS] , в який вона вселилася за усним розпорядженням представників колишнього колгоспу, була [PERSON] , яка виїхала за межі села у 1991 році на проживання до своєї доньки та померла [INFO] ,а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та не оформлення її донькою спадщини, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Крім цього, суд враховує, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року у справі №398/485/20 (провадження №2/398/793/20) встановлені обставин щодо проживання та користування позивачем іншим будинком, а саме: будинком [ADDRESS] з 2001 року по 2020 рік, а не будинком [ADDRESS] з 1993 року по даний момент. Ці обставини також підтвердили і свідки. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому в позові слід відмовити. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи та про інші витрати позивачем не заявлено, відповідач щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не звертався, то суд вважає, що судові витрати у цій справі слід залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed