Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житлом - квартирою №17 на вул.Керченській, 19 у м.Львові. Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що є співвласником зазначеної квартири, іншими співвласниками якої є [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та в якій окрім співвласників з 2012 року зареєстрований син [PERSON] і її онук [PERSON], [INFO]. Проте онук у даній квартирі ніколи не проживав, оскільки [PERSON] разом з дружиною [PERSON] під час шлюбу проживали сімєю в квартирі останньої на вул.Роксоляни, 31/103 у м.Львові. Після розірвання шлюбу 25.03.2014 року дитина залишилась постійно проживати з матірю за вказаною адресою, і не користується спірним житлом по даний час. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Законні представники малолітнього відповідача - [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися, при цьому кожен з них подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов (заяви в матеріалах справи). Представник третьої особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що\~при проживанні малолітнього сина із своєю матірю, окремо від батька, малолітня дитина не може втратити право на користування житлом за місцем проживання свого батька, а в разі задоволення позову будуть порушені права малолітнього. Просить в позові відмовити. Треті особи [PERSON] та [PERSON], які були належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, при цьому подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують, просять позов [PERSON] задовольнити (заяви в матеріалах справи). Заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 462/7291/13-ц і № 462/8088/14-ц, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON], її чоловікові [PERSON] та синам [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №ЛО4780 від 10.07.1996 року, а також довідкою ЛКП «500» №1800 від 07.05.2015 року (а.с.3, 4). 18.01.2012 року у сина позивача [PERSON] і [PERSON] (на той час [PERSON]) В.А. в шлюбі народився син [PERSON] (а.с. 7). Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи 21.12.2012 року [PERSON] був зареєстрований за місцем реєстрації батька у вказаній квартирі (а.с. 4). Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25.03.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.8). Встановлено також, що малолітній відповідач [PERSON] жодного дня у спірному житлі, з часу народження і реєстрації у 2012 році,\~\~не проживав, оскільки постійно проживав з батьками у квартирі матері [PERSON] за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103 і після розлучення батьків залишився проживати з матірю за цією адресою. Наведені обставини щодо місця проживання відповідача підтверджуються окрім пояснень представника позивача, актами ЛКП «500» від 07.05.2015 року та ЛКП «Левандівка» № 348 (а.с. 5, 6), позовною заявою [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 3-4 справи № 462/7291/13-ц), рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] (а.с.18 справи №462/8088/14-ц). Таким чином,\~\~під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] і [PERSON] добровільно визначили місцем постійного проживання сина місце проживання його матері квартиру на вул.Роксоляни, 31/103 у м.Львові, а також той факт, що позивач не чинить будь-яких перешкод онукові у користуванні спірним приміщенням. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Оскільки малолітній [PERSON] з народження разом із батьками, а в подальшому - зі своєю матірю [PERSON] проживає на [INFO], не проживає в спірній квартирі, між позивачем, як власником житла, і законними представниками відповідача не має ніякої іншої домовленості, а відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України лише фізична особа, яка досягла лише чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, тому суд приходить до висновку, що малолітній [PERSON] втратив право на користування квартирою за адресою: м.Львів, вул.Керченська, 19/17. Крім того, ст.29 ЦК України та ст.160 СК України визначено, що місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає і саме від згоди батьків залежить при кому повинні проживати неповнолітні діти, якщо батьки не проживають разом. Також статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення відповідних термінів саме: місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої остання проживає строком понад шість місяців на рік. Матеріалами справи не заперечується, що батьками добровільно було визначено місцем проживання сина місце проживання його матері [PERSON] Остання разом із сином понад два роки шість місяців проживає окремо від позивача,\~\~про місце проживання дитини з батьком будь-яких угод між батьками не укладалось. Наведені обставини і докази свідчать про те, що квартира за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103 з 2012 року залишається постійним місцем проживання малолітнього [PERSON] з урахуванням положень ст.29 ЦК України, ст.160 СК України. Вимагаючи визнання відповідача таким, що втратив право користування\~\~належним їй житлом, позивач посилається на те, що наявність реєстрації відповідача на цьому житлі створює дня неї перешкоди у користуванні і розпорядженні своєю власністю. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач при поданні позову помилково керувалася ст.71 ЖК України, чинність якої поширюється на будинки державного і громадського житлового фонду. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивач є співвласником спірної квартири, вона неправильно послалась на ст.71 ЖК України, а слід було керуватися ст.405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Судом також безспірно встановлений той факт, що права малолітнього не порушені, оскільки факт проживання [PERSON] зі своєю матір'ю за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103, знайшов своє підтвердження. Крім цього, позивачем заявлено вимогу саме про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а не вимогу щодо його виселення, враховуючи той факт, що не може бути виселена з приміщення та особа, яка в ньому не проживає.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, а також беручи до уваги факт визнання позову законними представниками малолітнього відповідача, суд приходить до висновку, що малолітнього [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житлом квартирою №17 по вул.Керченська, 19 у м.Львові.

Outcome: approved