Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частки виду заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття посилаючись на те, що відповідач є батьком її неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними розірвано 15 січня 2016 року, весь цей час відповідач на утримання дитини матеріальної допомоги не надає, тому дитина знаходиться повністю на утриманні позивачки. У зв'язку із вищевикладеним, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в судовому порядку на утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити, пояснивши, що відповідач в добровільному порядку достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, проте має змогу її надавати, тому просить стягнути аліменти на утримання дитини в судовому порядку. Відповідач в судовому засіданні, заперечив той факт, що він не допомагає дитині, зазначив, що на протязі всього часу він приділяє увагу сину, спілкується з ним, надає йому матеріальну допомогу (купує одяг, взуття, канцелярські приналежності, оплачує навпіл із позивачкою харчування дитини у школі, та додаткові зайняття, які відвідує їх син, поповнює йому рахунок на мобільному телефоні, купує коштовні подарунки та інш.). Також зазначив, що на даний час він не працевлаштований, намагається влаштувати своє особисте життя, проживає у цивільному шлюбі із жінкою, з якою чекають на народження їх спільної дитини, крім того він піклується про сина співмешканки. Вважає, що позивачка не вміє користуватись грошовими коштами, та бути витрачати їх не за призначенням. Але, якщо це принципово для позивачки, згоден сплачувати аліменти на утримання дитини, в розмірі зазначеному позивачкою. Суд, вислухавши позивачку, відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO] (а.с.2). На підставі рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 15 січня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 3-4). З довідок Новогригорівської сільської ради Генічеського району Херсонської області від 29 серпня 2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON], у с. Новогригорівка, та знаходиться на її повному утриманні (а.с.8-9). Відповідач надав в судове засідання, товарні чеки на придбання синові одягу та взуття, датовані починаючи з 19 серпня 2015 року по 27 жовтня 2016 року, всього придбано одягу на суму 4136 грн. (а.с.18), вказані обставини визнані та не оспорювались позивачкою. Крім того, надав суду відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року, відповідно до яких, відсутня інформація про доходи [PERSON] (а.с.19). Згідно довідки, виданої Новогригорівською сільською радою Генічеського району Херсонської області, вих. № 1217 від 22 вересня 2017 року, [PERSON] проживає у с.Новогригорівка, та має наступний склад сім'ї: співмешканка [PERSON] та вихованець [PERSON] 2013 року народження (а.с.21). Також надав медичну довідку, згідно якої його співмешканка [PERSON], станом на 20 вересня 2017 року перебуває на диспансерному обліку в жіночій консультації Генічеської ЦРЛ, як вагітна, строк вагітності 14-15 тижнів (а.с. 20). Згідно з нормами ч.ч. 8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка не працює, інших доходів не має, стан здоров'я позивачки та дитини нормальний, інших утриманців у позивачки не має. Відповідач не працює, стан його здоров'я нормальний, утриманців не має, твердження відповідача про те, що він утримує дитину співмешканки, судом не приймається до уваги, оскільки ця дитина ним не усиновлена, та має власного батька який повинен надавати дитині матеріальну допомогу. Як слідує з матеріалів справи та пояснень позивачки, відповідач в добровільному порядку достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, оскільки неповнолітня дитина потребує матеріальної допомоги, а її батько спроможний та зобов'язаний надавати їй матеріальну допомогу, за таких обставин, та враховуючи факт неспроможності позивачки самостійно забезпечити дитину всіма необхідними матеріальними благами, необхідними для їх належного фізичного та духовного розвитку, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитини повноліття в судовому порядку.

Outcome: approved