Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи. Вказувала, що вона прибула в м. Біла Церква Київської області з тимчасово окупованої території. Зазначала, що її матір [PERSON], [INFO] померла 01.05.2016 року в м. Алчевськ Луганської області. Посилаючись на наявність відмови Відділу РАЦС Білоцерківського МУЮ Київської області у проведенні державної реєстрації смерті її матері, заявник просила встановити факт смерті [PERSON] 01.05.2016 року в м. Алчевськ Луганської області. Заявник подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Згідно ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Заявник по справі [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]), є донькою [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження останньої. Згідно копії довідки від 09.06.2015 року № [NUMBER] Управління соціального захисту населення Білоцерківської районної державної адміністрації, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, яка постійно проживала в [INFO]. 16.06.2016 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 01.05.2016 року відповідно до свідоцтва про смерть від 05.05.2016 року, виданого відділом записів актів громадянського стану Алчевського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки. Вказана відмова мотивована тим, що на підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. В матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина України [PERSON], [INFO], копія свідоцтва про її поховання, видане 06.05.2016 року КП «Ритуальна служба м. Алчевська», копія свідоцтва про смерть [PERSON], видане 05.05.2016 року Алчевським міським управлінням юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, а також копія довідки про причину смерті [PERSON] від 04.05.2016 року. Згідно ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», місто Алчевськ віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, беруться до уваги судом та оцінюються разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт смерті [PERSON] 01.05.2016 року в м. Алчевськ Луганської області, тому заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved