Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Моноліт», треті особи: [PERSON], [PERSON], Іллічівська міська рада Одеської Області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (а.с.2-5), який в подальшому позивач уточнила та доповнила вимогами до ТОВ «БФ «Моноліт» та Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Іллічівською міською радою Одеської області та ТОВ «БФ «Моноліт» від 16.09.2009 року (а.с.93-95). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, мотивуючи тим, що позивач є землекористувачем земельної ділянки, площею 0,18 га., на якій розташований будинок та надвірні споруди, частка яких перебуває у її приватної власності. Представник відповідача ТОВ «БФ «Моноліт», позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, надала письмові та усні пояснення з цього приводу (а.с.303-306), мотивуючи свою позицію тим, що позивачка користується спірною земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів, а отже, укладений договір оренди земельної ділянки між Іллічівською міською радою Одеської області та ТОВ «БФ «Моноліт», права позивача та третіх осіб не порушує, а також не може бути визнаний недійсним з підстав, визначених ст.203, ст.215 ЦК України. Представник відповідача Іллічівської міської ради Одеської області, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, мотивуючи тим, що позивачка користується спірною земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів, тобто, за відсутністю відповідної правової підстави. При цьому, Іллічівська міська рада Одеської області не перешкоджає отриманню громадянами у власність земельних ділянок у межах норм встановлених чинним земельним законодавством України. Третя особа [PERSON], позовні вимоги підтримала, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю (а.с.84). Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно виписки з рішення народного суду м.Іллічівська Одеської області від 29 травня 1987 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна, позивачці було виділено в натурі 52/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].(а.с.15). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2005р., третя особа [PERSON] успадкувала 48/100 частки житлового будинку та господарчих споруд за адресою: [ADDRESS](а.с.17). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 листопада 2008 року, третя особа [PERSON] успадкувала право власності 6/25 частки житлового будинку та господарчих споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], його співвласниками є [PERSON] (52/100 частки власності), [PERSON](6/25 частки власності), [PERSON] (6/25 частки власності) (а.с.7). Статтею 39 Земельного кодексу України встановлено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і правил. Рішення про розроблення генерального плану, зонування території, детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, а також внесення змін до цієї містобудівної документації приймає відповідна сільська, селищна, міська рада (п. 4.1 Порядку розроблення містобудівної діяльності, затвердженого Наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №290 від 16.11.2011 року). Згідно розпорядження Іллічівського міського голови №1237 від 16.12.2004 року, ТОВ «БФ «Моноліт», надано дозвіл на проектування 5-го мікрорайону м.Іллічівська Одеської області з зарахуванням площі колишньої погранзастави і підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування даного мікрорайону (а.с.51). Згідно ч.1 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. 23 грудня 2004 року Іллічівською міською радою Одеської області було прийнято рішення №912 «Про проект забудови 5-го мікрорайону міста Іллічівська» (а.с.52). 01 червня 2007 року Іллічівською міською радою прийнято рішення №240/26-V «Про передачу в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельній фірмі «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га., строком на 20 років для проектування та розташування житлової забудови» (а.с.54). 16 вересня 2009 року між Іллічівською міською радою та ТОВ «БФ «Моноліт» укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,7999 га (а.с.55-70). 31 травня 2011 року до наведеного договору оренди були внесені зміни, за якими розмір земельної ділянки, що передавалась у користування ТОВ «БФ «Моноліт», зменшився до 3,4342 га. При цьому, земельну ділянку площею 0,3657 було виключено із земель, що знаходяться в оренді у ТОВ «БФ «Моноліт». Як вбачається із позовної заяви, у листопаді 2009 року, працівниками ТОВ «БФ «Моноліт» у кількості п'яти осіб, на чолі з директором [PERSON], погрожуючи позивачці, членам її сім'ї, а також її сусідам, було зроблено спробу заволодіти земельною ділянкою, що знаходиться у її користуванні. Разом із тим, в порушення ст.60 ЦПК України, позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували обставини, викладені у позові. Крім того, в ході розгляду справи з'ясовано, що у листопаді 2009 року, директором ТОВ «БФ «Моноліт» був [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «БФ «Моноліт» вих. №40 від 28 березня 2014 року та Витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 03 вересня 2008 року (а.с.287-290). Також позивачка та її представник зазначають, що право землекористування [PERSON] виникло ще за часів дії Земельного кодексу Української РСР 1970 року, не надаючи при цьому суду доказів, які б це підтверджували. Так, рішенням Київської районної ради депутатів трудящихся від 1966 року №292, за чоловіком позивачки [PERSON], було визнано право особистої власності на домоволодіння в с.Старе Бугово, де в рішенні не вказано номер будинку, назва вулиці, на якій цей будинок знаходиться, та будь-які інші характеристики житлового будинку. В свідоцтві про право особистої власності чоловіка позивачки на домоволодіння від 04 червня 1966 року, також вказано,що домоволодіння знаходиться у с.Старе Бугово, без зазначення вулиці та номеру будинку (а.с.13). Будь яких документів, датованих більш пізніми датами, з уточненнями щодо присвоєння адреси та ідентифікації саме того будинку, що зараз розташований на спірній земельній ділянці, позивачем до суду надано не було. Разом із тим, суд зазначає, що згідно виписки з рішення народного суду м.Іллічівська Одеської області від 1987 року про розірвання шлюбу та розподіл майна між [PERSON] та її чоловіком [PERSON], на яку посилається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог, не вказана інформація про спірну або будь-яку іншу земельну ділянку. В свідоцтвах про право на спадщину за законом від 17 червня 2005 року та 22 листопада 2008 року, йдеться про успадкування третіми особами [PERSON] та [PERSON] частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-19). При цьому суд звертає увагу, що за даними свідоцтвами, враховуючи відмову від спадщини позивачки [PERSON], спадкоємицями майна були вищенаведені треті особи, а тому суд вважає, що позивачка [PERSON] не може посилатися на даний документ як підтвердження за нею права на землекористування, оскільки в даному документі не йдеться про успадкування права користування земельною ділянкою. Крім того спадкоємцями є не позивачка, а інші особи. Відповідно до статей 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності не може бути об'єктом спадкового майна, оскільки оформлення права постійного користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності передбачає прийняття окремого рішення відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування та розроблення необхідної документації із землеустрою. При цьому, земельним законодавством України свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно не визначено документом, який посвідчує право особи на користування земельною ділянкою державної власності, без прийняття відповідного рішення органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у постійне користування та оформлення державного акту. Земельним кодексом Української РСР 1970 року передбачалося, що земля в Українській РСР надається в користування, зокрема - громадянам СРСР. Стаття 16 зазначеного Кодексу встановлювала, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статті 23 та 7 ЗК України встановлювали, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (ст.14.1.73. Податкового кодексу України). Відповідно до статті 116 ЗК України (станом на 01 червня 2007 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч.1 ст. 125 ЗК України). Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.126 ЗК України, станом на 01.06.2007 р.). Після змін, внесених у ЗК України в червні 2007 р., ч.3 ст.125 ЗК України встановлювала вимогу, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частина 1 та 2 ст.149 ЗК України (станом на 01 червня 2007 року) передбачали, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно довідки Відділу земельних ресурсів у м.Іллічівськ Одеської області №84 від 11 липня 2008 року, земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS], використовується особами, що є власниками житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці, без відповідних правовстановлюючих документів (а.с.46). Таким чином, суд не може погодитися з посиланнями позивача на недотримання норми, щодо надання згоди від позивачки, як землекористувача, на припинення її права користування, оскільки зазначена особа не може вважатися землекористувачем з наведених вище підстав. Згідно висновку судово-технічної експертизи №15730/23 складеного 30.03.2012 року експертом Степанкевичем С.С., земельна ділянка, якою користуються [PERSON], [PERSON], [PERSON], в плані представляє собою неправильний багатокутник. Загальна площа земельної ділянки складає 1810 кв.м (а.с.266-271). В результаті дослідження встановлено, що земельна ділянка площею 1810 кв.м. при домоволодінні [ADDRESS], яка знаходиться у користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], на момент проведення геодезичної зйомки ГП «ЦГЗК», входить в межі земельної ділянки переданої в оренду ТОВ «БФ «Моноліт», тому площа недоїмки складає по проекту відводу земельної ділянки - 989 кв.м. При цьому, суд зазначає, що відповідно до висновку експертизи, документами, що підтверджують право користування земельною ділянкою, що були покладені в основу проведення зазначеної експертизи і отримання висновку по земельний ділянці [ADDRESS], є рішення Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящихся м.Одеси №292 від 26 квітня 1966 року; свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за чоловіком позивачки [PERSON]; рішення народного суду м.Іллічівська Одеської області від 29.05.1967 року; свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2005 року та від 22 листопада 2008 року; технічний звіт ГП «ЦГЗК» від 2011р. Інших документів, що згідно норм чинного законодавства України, підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, позивачкою надано не було. Зазначені документи, як докази, що були покладені в основу розроблення вищенаведеного висновку судово-технічної експертизи № 15730/23, підлягають критичній оцінці судом, оскільки, зокрема, технічна документація на земельну ділянку, має розроблятись на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, а такого рішення прийнято не було. Таким чином, суду не надано жодних доказів про набуття позивачкою права власності або права постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. Та обставина, що вона та треті особи [PERSON], [PERSON] фактично користувалась цією земельною ділянкою, не породжує для них жодних прав на неї, оскільки діючим законодавством України, передбачені підстави та порядок набуття права власності та права користування земельною ділянкою (ст.ст.11, 373, 378, 395, гл.33 ЦК України, ст.ст.121, 124, 125 ЗК України, ЗУ «Про оренду землі»). Відповідно до ч.2 ст.16 ЗУ «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Спірний договір оренди земельної ділянки між ТОВ «БФ «Моноліт» та Іллічівською міською радою Одеської області, було укладено згідно чинних норм земельного та цивільного законодавства України, на підставі діючого рішення Іллічівської міської ради Одеської області №240/26-V від 01.06.2007 року та зареєстрований у встановленому законодавством порядку. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст.203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Отже, договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Виходячи з наведеного та аналізуючи докази по справі, що були надані сторонами, суд не вбачає порушень ст.203, ст.215 ЦК України при укладанні договору оренди земельної ділянки між ТОВ «БФ «Моноліт» та Іллічівською міською радою Одеської області від 16 вересня 2009 року, а тому підстави визнання даного договору недійсним відсутні. Враховуючи, що спірний договір оренди земельної ділянки від 16 вересня 2009 року не порушує прав позивачки та третіх осіб, а рішенням Іллічівської міської ради Одеської області не вилучалась та не могла вилучатись з їх користування земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], при цьому, право позивачки на приватизацію присадибної земельної ділянки у межах, визначених нормою ст.121 чинного ЗК України враховано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed