Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася 23.05.2017р. з позовом до [PERSON] та [PERSON] та після зміни позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 14.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №1456; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 27.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий №1961; виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.08.2014 року №1456 за [PERSON] та на підставі договору дарування від 27.08.2014 року №1961 за [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що позивач 02.10.2007р. отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Оскільки вона постійно проживає в м.Рига, Латвія, то на її прохання приглядали за квартирою голова ОСББ «Новобудова» [PERSON], який проживає в цьому ж будинку, та [PERSON], якій позивач надала копії правовстановлюючих документів. Також позивач видала довіреність на ім'я своєї матері [PERSON] на право управління та розпорядження її майном, в тому числі доручила сплачувати комунальні платежі за квартиру. Влітку 2014р. [PERSON] повідомив позивача, що її квартира продана, власником є інша особа, надавши копії договорів дарування, один з яких нібито укладено між [PERSON] та [PERSON], а інший - між [PERSON] та [PERSON] Позивач звернулась з відповідною заювою в поліцію, де було відкрито кримінальне провадження. В протоколах допиту [PERSON] зазначав, що готовий передати квартиру та правовстановлюючі документи на неї [PERSON], тому що не знав, що придбана на підставі підроблених документів, однак без вирішення цього питання в судовому порядку не може переоформити квартиру на ім'я позивача, тому [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом для відновлення свого права власності. В судовому засіданні [PERSON] та її адвокат Кічук І.Г. підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що вона не була на території України вже тривалий час, їй невідома така особа [PERSON], договвр вона не підписувала . Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, зазначив, що на час укладення договору дарування від 27.08.2014р. йому не було відомо, що [PERSON] отримала у власність [ADDRESS] на підставі підроблених документів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.10.2007р. виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору доручення на будівництво жилого будинку від 23.09.2006р. №80 та акту прийому-передачі квартири. Згідно договору дарування від 14.08.2014р. [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 56,3 кв.м, в тому числі житловою площею 30,7 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.., за реєстровим номером 1456, 27.08.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS], яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 56,3 кв.м, в тому числі житловою площею 30,7 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В.., за реєстровим номером 1961. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 27.08.2014 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на вищевказану квартиру. При цьому також [PERSON] в договорі свідчила про відсутність спору щодо квартири та що внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (п.4). У ході розгляду справи учасники справи пояснювали, що 29.09.2014 року до ЄРДР внесено матеріали досудового розслідування за №12014160490004892 за ч. 4 ст. 358 КК України, в рамках якого 18.11.2014 року слідчий СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області допитав свідка [PERSON], який зазначив, що готовий добровільно передати в особисте користування квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON], так як на момент придбання квартири йому не буловідомо, що квартира придбана злочинним шляхом по підбробним документам. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Нормами ч.1 ст.11 ЦПК України визначено суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Нормами ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч. 1. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи встановлені судом обставини та вказані норми, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою, не укладення договору дарування 14.08.2014р. [PERSON] з [PERSON] знайшло своє підтвердження, підстави для визнання недійсними договорів дарування від 14.08.2014р. року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], посвідченого 14.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., реєстровий №1456 про дарування [ADDRESS] та від 27.08.2014р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 27.08.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий №1961 доказані, тому вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved