Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що вона і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1983 року по 10.03.2011 року. В даний час неповнолітніх дітей немає. За час перебування у шлюбі спільно нажили наступне майно: однокімнатний дерев'яний житловий будинок 1960 року забудови по [ADDRESS] (зареєстрований на ім'я відповідача); автомобіль Ауді-80 д.н. [NUMBER] придбаний у 1998 році (зареєстрований на позивача). Позивач вказала, що в будинку вона проживає разом з повнолітнім сином, відповідач проживає в м. Луцьку, також використовує автомобіль одноосібно. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Позивач просила поділити між нею та відповідачем спільно нажите подружнє майно наступним чином: їй виділити житловий будинок по [ADDRESS], а відповідачу автомобіль Ауді-80 д.н. [NUMBER]. В судовому засідання позивач уточнила позовні вимоги за результатами судової будівельно-технічної експертизи, просила поділити між нею та відповідачем спільно нажите подружнє майно наступним чином: їй виділити житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] вартістю 98 000 грн., припинити право власності відповідача на будинок та стягнути з неї на користь відповідача [PERSON] різницю суми вартості відступу від рівності долей, що виникла при поділі будинку з надвірними спор думи в сумі 30 950 грн. Відповідачу виділити автомобіль Ауді-80 д.н. [NUMBER] вартістю 35 900 грн., право власності [PERSON] на даний автомобіль припинити. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених в заяві про уточнення позовних вимог, та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, наведених в запереченні. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові та інші зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним при укладенні (реєстрації) його в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння і розпорядження цим майном. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1983 року по 10.03.2011 року. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] спільно нажили наступне майно: однокімнатний дерев'яний житловий будинок 1960 року забудови по [ADDRESS], зареєстрований на ім'я [PERSON] згідно дубліката свідоцтва про право власності /100 від 13.04.1989/ від 07.04.2010 року, виданого виконкомом Луцької районної ради взамін втраченого, та технічного паспорта від 12.04.2010 року; автомобіль Ауді-80 д.н. [NUMBER] придбаний у 1998 році, зареєстрований на ім'я [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] виданого Луцьким МРЕВ Волинської області від 27.01.2000 року. Сторони в судовому ствердили, що в спірному будинку проживають позивач разом з сином, а відповідач проживає в м. Луцьку. У відповідності з Сімейним кодексом України спільною сумісною власністю подружжя є: майно, придбане за час шлюбу (за винятком речей індивідуального користування, які також були придбані за час шлюбу); отримані прибутки кожним із подружжя (заробітна плата, стипендія тощо); гроші, інше майно, гонорари, виграші, які були отримані за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї; предмети й речі, які були придбані одним із подружжя для професійного заняття (музичні інструменти, лікарське устаткування, оргтехніка тощо). Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п. 23 вказує на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимоги позивачка вказувала на те, що спірний житловий будинок був спільно нажитий, однак в підтвердження такої позиції не наводить жодних доказів. 13.04.1989 року Баївською сільською радою прийнято рішення за № 100 «Про можливість оформлення права власності на житлові будинки, що належать громадянам…», згідно з яким вирішено оформити право власності на будинок у [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 45). На підставі даного рішення видано свідоцтво про право власності від 07.04.2010 року виконавчим комітетом Луцької районної ради, яке зареєстроване в установленому законом порядку, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2010 року (а.с. 46). Як видно з наведених документів даний будинок не був нажитий чи придбаний за спільні кошти подружжя. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Враховуючи вище викладене, а також ту обставину, що [PERSON] на депозитний рахунок суду вартості частки будинку не внесла, не ставила вимоги про визначення частки у спірному будинковолодінні, не надала доказів, що у відповідача є інше житло, а у спірному - його частка є незначною і що позбавлення його права на житло у будинку [ADDRESS] не завдасть відповідачу істотної шкоди, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про виділення позивачу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] і припинення права власності відповідача. Згідно ст.ст. 368-369 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згідно ст. 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього кодексу. В судовому засіданні встановлено, що спірним автомобілем Ауді-80 д.н. [NUMBER] користується відповідач [PERSON], позивач не заперечує про виділення йому автомобіля та припинення її права власності на даний автомобіль і стягнення в її користь різниці від частки у вартості автомобіля. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компетенції вартості його частки. Таким чином, з відповідача слід стягнути різницю суми вартості автомобіля в користь [PERSON] в розмірі 17 995 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судові витрати: з позивача в дохід держави - 730,25 грн., з відповідача в дохід держави - 179,95 грн.

Outcome: partial