Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання договору, повернення банківського вкладу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 22 грудня 2014 року між нею та відповідачем укладено договір банківського вкладу «Наші гроші» № 313731/55060/7-14 у сумі 8600 доларів США. 26 грудня 2014 року сторонами укладена додаткова угода, відповідно до якої позивач поповнила вкалад на 2900 доларів США. Загальна сума вкладу становить 11500 доларів США. Договір укладено строком на сім місяців - по 22 липня 2015 року під 12,50% річних. 22 липня 2015 року вона звернулась до відділення банку з заявою про повернення вкладів, яка була банком проігнорована. Відповідно виписки банку станом на 22.07.2015 року позивач має на рахунку 12160,25 доларів США, що еквівалентно 268376,71 грн. Відмова відповідача у виплаті їй коштів завдала позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилюваннях, погіршенні стосунків з оточуючими, і, як наслідок, погіршення стану здоров'я. Через незаконні дії банку позивачка була вимушена позичати гроші у рідних та знайомих. Завдану діями відповідача моральну шкоду [PERSON] оцінила в сумі 5 000 грн. Просила суд розірвати договір банківського вкладу від 22.12.2014 року, укладений між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 11500 доларів США та нараховані відсотки, перерахувавши на гривні на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з підстав, викладених у позові, наполягає на його задоволенні. Представник відповідача до суду не з'явився повторно, про час і місце судового розгяду був оповіщений у встановленому законом порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомдення. Причину неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи за його відсутності, заперечення проти позову від нього не надходило. За згодою позивачки у відповідності зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір № 313731/55060/7-14 про банківський вклад (депозит) «Наші гроші» на 7 місяців в іноземній валюті (а.с.5). За умовами договору вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в доларах США на вкладний рахунок № 2630.4.064230.001 у сумі 8600 доларів США на строк з 22.12.2014 року по 22.07.2015 року. За час користування коштами вкладу банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 12,50% річних (п.п.1, 2). 26.12.2014 року. позивач уклала з банком додаткову угоду до вказаного договору, відповідно до умов якої позивачка поповнила вклад у сумі 2900 доларів США, загальна сума вкладу становить 11500 доларів США (а.с.6). Згідно виписки банку від 22.07.2015 року на рахунку позивачки міститься кошти у розмірі 12160,25 доларів США. (а.с.13). Після закінчення строку, визначеного сторонами у договорі, [PERSON] 22 липня 2015 року звернулась до банку з заявою про повернення депозитних коштів (а.с.16). Проте, на час звернення до суду, зазначена заява залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із частинами 1, 2 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 1066 ЦК України банк не має права встановлювати не передбачені договором або законом обмеження права клієнта розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, відповідно до вимог ст. 1074 ЦК України, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Таке ж застереження щодо обмеження прав клієнта або вкладника встановлено і ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Отже, відповідач зобов'язаний повернути суми вкладів на першу вимогу вкладника, а відмова від такої видачі є неправомірною. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, оскільки банк не виконав свого обов'язку з видачі вкладів на вимогу вкладника, вказану суму коштів слід стягнути з відповідача на користь позивача в судовому порядку. З огляду на наведене суд вважає, що банк зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти на її вимогу, а тому вимоги позову про стягнення з відповідача 12160,25 доларів США, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Вимоги щодо стягнення процентів задоволенню не підлягають, оскільки заявлені безпідставно. Як вбачається з банківської виписки від 22.07.2005 року, сума вкладу у розмірі 12160,25 доларів США вже містить нараховні проценти у розмірі 660,25 доларів США (а.с. 13). Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичної особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст.ст.1066-1076 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу шляхом стягнення з Банку на користь держави судового збору у сумі 2683,77 грн., виходячи з того, що розмір задоволених вимог позову у гривневому еквіваленті становить 268376,71 грн. на день звернення до суду з позовом (курс НБУ 22,07 грн. за 100 доларів США).

Outcome: partial