Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] вказаному будинку окрім позивача зареєстрована її внучка - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що ані [PERSON] , ані її законні представники у будинку [ADDRESS] не проживають декілька років. Їх точне місце проживання позивачу невідоме, тому остання змушена звернутися до суду за захистом свої прав. Позивач у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до канцелярії суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, вказала, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та її законний представник про дату, час та місце судового засідання повідомлялись шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації відповідача, та останнього відомого місця реєстрації законного представника відповідача, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позовну заяву не подавали. Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 02 червня 2008 року (а.с. 7). Із довідки виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 922 від 21 листопада 2019 року (а.с. 16), листа Департаменту надання адміністративних послуг №863/01-02-19 від 10 вересня 2019 року (а.с. 14-15) вбачається, що у вказаному будинку з 12 листопада 2014 року зареєстровано відповідача [PERSON] , [INFO] . Із Акту про не проживання, складеного сусідами позивача вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає (а.с. 18). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Суд вважає, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що у задоволені позову потрібно відмовити, адже відсутні правові підстави вважати, що через свій вік малолітня [PERSON] може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом. Разом з цим, суд роз`яснює позивачу про право звернутися до суду з позовом до законних представників [PERSON] про стягнення коштів за оплату комунальних послуг. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed