Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Затоківської селищної ради про визнання незаконними дій, надання дозволу на розробку проекту відведення. В судове засідання представник позивачки не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив справу слухати в його відсутність. В судове засідання представник відповідача не зявився, про час та місце судового засідання, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2012 року за позивачкою інвалідом [PERSON] довічно визнано право власності на земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва площею 0,05 га., яка розташована в [ADDRESS] 10 вересня 2013 року та 27 лютого 2014 року позивачка звернулась з заявами до Затоківської селищної ради про надання їй дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,05 га., яка розташована в [ADDRESS] Відповідно до ст.40 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані розглядати звернення громадян і надавати обґрунтовану відповідь у встановлений Законом строк. Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження. Затоківська селищна рада грубо порушила цю норму Закону та до теперішнього часу не розглянула заяви позивачки від 10 вересня 2013 року та 27 лютого 2014 року. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановленні набравшим чинності судовим рішенням у цивільних, господарських та адміністративних справах, не потребують доказів при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи, або особа, відносно якої встановлені ці обставини. Той факт, що усі питання, які пов'язанні з місцем розташування земельної ділянки, яка належить позивачці, а саме цільового призначення, визнання в натурі меж та розмірів земельної ділянки та визначення її інвентаризаційного номеру неодноразово перевірялись судом та прокуратурою і знайшли своє підтвердження як докази по справі у наступних справах: Рішення Білгород-Дністровського міськрайсуду від 06.03.2009 року по справі №2-1428/2009р; Постанова Білгород-Дністровського міськрайсуду від 18.03.2011 року по справі №2а- 142/2011 року; Ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2012 року по справі №2а-142/11/1505; Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.12.2012 року по справі №2- 5102/11 та Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 28.11.2013 року по справі №495/6768/13-ц. При розгляді справи №2-5102/11 у зв'язку з виниклою необхідністю встановлення в натурі місця розташування земельної ділянки позивачки [PERSON], її меж, розмірів, необхідних для ведення державного земельного кадастру та прийняття на їх основі відповідного рішення суду, 20.02.12 року листом №2-5102/11 судом було направлено відповідне завдання зробити геодезичну зйомку на місцевості зазначеної вище земельної ділянки з метою встановлення її меж в натурі на адресу підприємства «ГЕОІНФОРМСЕРВІС», яке на той час проводило інвентаризацію земельних ділянок СК «Буревестник» згідно договору №10-18/1 від 18.10.2011 року. Листом №39-0 від 26.03.2012 року ПП «Геоінформсервіс» було направлено на адресу суду план виконавчої зйомки земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0492 га., якою користується позивачка [PERSON], яка розташована [ADDRESS] За результатами інвентаризації земель смт.Затока 2012 року, проведеною Одеським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою, земельна ділянка, якою користується позивачка [PERSON], зареєстрована за [NUMBER], номер контуру 1-127, садівничий кооператив «Буревестник», Лиманський курортний район, смт.Затока, м.Білгород-Дністровський, Одеська область. Згідно відповіді Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 28.02.2011 року №08-02/3306. відповідно до даних АС ДЗК відсутні відомості щодо виникнення будь-яких прав на земельну ділянку. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2013 року визнано в натурі (на місцевості) місце розташування земельної ділянки, межі та розмір земельної ділянки, інвентаризаційний номер земельної ділянки, яка є приватною власністю позивачки [PERSON], згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2012 року у наступній формі: земельна ділянка [NUMBER] для індивідуального дачного будівництва площею 0,0492 га., яка розташована в [ADDRESS]. Приймаючи до уваги ці обставини, я прошу суд винести рішення про надання мені дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки [NUMBER] для індивідуального дачного будівництва площею 0,0492га, розташовану в [ADDRESS] яка є моєю приватною власністю згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2012р. Згідно ст.ст.12, 118 Земельного кодексу України, ст.ст.8, 19, 22 Закону України «Про землеустрій» саме Затоківська селищна рада повинна надати мені дозвіл на розробку проекту із землеустрію для отримання свідоцтва на право власності на земельну ділянку, яка є приватною власністю позивачки та здійснення реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Проте Затоківська селищна рада вже протягом семи років навмисно позбавляє позивачку її чинних цивільних та конституційних прав на безоплатну приватизацію земельної ділянки, яка є моєю приватною власністю. Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна людина має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України, ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.ст.2, 55 Закону України «Про власність», право приватної власності являється нерухомим, ніхто не може бути позбавлений цього права незаконно. Згідно ч.11 ст.118 Земельного кодексу України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до пунктів е,і ст.184 Земельного кодексу України землеустрій передбачає встановлення в натурі (на місцевості) меж та розмірів земельної ділянки та проведення топографо-геодезичної з йомки земельної ділянки. Згідно з п.г ст.6 Закону України «Про землеустрій», одним з основних принципів землеустрою являється створення умов для реалізації фізичними і юридичними особами їх конституційних прав на землю. Відповідно до ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судами вирішуються земельні спори з питань володіння та використовування земельних ділянок, які знаходяться у власності громадян. Статтєю 70 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що спори, які виникають при здійсненні землеустрою, вирішуються судом. Згідно з п.«в» ст.22 Закону України «Про землеустрій», землеустрій здійснюється на підставі рішень суду. Відповідно до ст.19 Конституції України та ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Відповідно до п.г ч.З ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Відповідно до п.а ч.З ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав. Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконними дій, надання дозволу на розробку проекту відведення обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved