Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (надалі в тексті ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживача. В обґрунтування позову зазначила, що 23 листопада 2016 року вона укладала з ТОВ «ЛК «Еталон» договір фінансового лізингу № 004852 про придбання у лізинг автомобіля «Renault Fluence», вартість якого сторони встановили в сумі 226000 грн. В день підписання договору вона сплатила відповідачу 40000 грн., які вважала передоплатою за автомобіль. Згодом вона дізналась, що перераховані нею кошти зараховані відповідачем як комісія за організацію. Помилка щодо умов підписаного нею договору відбулась, оскільки представник ТОВ «ЛК «Еталон» обмежив її в часі прийняття рішення, стверджуючи, що договір належить укласти негайно, щоб швидше отримати обраний нею автомобіль. У звязку з відсутністю часу для прийняття усвідомленого рішення, довірившись поясненням представника компанії, вона підписала договір. Стверджуючи, що під час укладення з нею договору фінансового лізингу було порушено права споживача, визначені Законом України «Про захист прав споживачів», а також Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і вимоги Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення договору, [PERSON] просила суд визнати наведений договір фінансового лізингу недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача сплачених нею 40000 грн. В судове засідання сторони не зявились, просили розглядати справу у їх відсутності, позивач підтримала позов повністю. В направлених до суду запереченнях відповідач позов не визнав і пояснив, що договір лізингу укладено відповідно до вимог закону, порушень прав [PERSON] як споживача не було. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. На підставі ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (що відповідає і вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо обовязків доказування і подання доказів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 3 ст. 60 цього Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до частини 4 наведеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження позову позивачем надано копію договору фінансового лізингу № 004852 від 23 листопада 2016 року (надалі в тексті Договір) з додатками № 1, 2 і 3, а також квитанцію ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.657874176.1 від 23 листопада 2016 року про перерахунок відповідачу 40000 грн. як оплату за товари/послуги за наведеним Договором. Згідно з п. 1.1 та 3.1 Договору [PERSON] взяла у фінансовий лізинг у ТОВ «ЛК «Еталон» автомобіль «Renault Fluence» 1,6 АТ dynamique. Специфікації автомобіля договір не містить. Позивачем не надано доказів, які підтверджують, що під час укладання Договору відповідач вводив її в оману шляхом перекручування обставин правочину та спонукання до прийняття швидкого рішення через позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Ці твердження спростовуються також п. 16.13 Договору, згідно з яким [PERSON] своїм підписом засвідчила, що послуга фінансового лізингу, що надається за цим Договором, обрана нею самостійно, свідомо, без будь-якого тиску з боку лізингодавця або його представників. Крім того, суд не погоджується з тим, що в договорі відсутні будь-які положення щодо відповідальності лізингодавця за невиконання умов Договору. Пункт 12.1 Договору містить відомості щодо відповідальності відповідача в разі ненадання предмету лізингу. Однак, під час розгляду справи було підтверджено решту обставин, якими позивач обґрунтовує недійсність Договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно з частиною 1 цієї статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Перелік несправедливих умов договору (що не є вичерпним) наведено у частині 3 цієї статті. Відповідно до частини 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 наведеної статті). На підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пункт 1.1. Договору (з посиланням на Додаток № 2) не містить таких індивідуальних ознак автомобіля «Renault Fluence», як колір, комплектація, рік випуску, не зазначено, новим є автомобіль чи перебував у вжитку. Тому цей пункт Договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також ч. 1 ст. 184, ч. 1 ст. 682, ч. 1 ст. 767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору. Крім того, цей пункт Договору фактично надає можливість ТОВ «ЛК «Еталон» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля (крім обєму двигуна та типу КПП), що є несправедливим відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів». Суд погоджується з твердженням позивача, що пункти 4.3.6 та 12.12 Договору містять істотний дисбаланс між правами і обовязками [PERSON] і ТОВ «ЛК «Еталон», адже надає право товариству в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу, при цьому лізингоодержувачу повертаються сплачені ним кошти за виключенням 20% від сплаченої суми авансових платежів. Хоча ст. 615 ЦК України надає право стороні зобовязання відмовитись від його виконання в разі порушення зобовязання другою стороною, в т.ч. із припиненням зобовязання, однак підстави для цього повинні бути встановлені законом або договором. Суд вважає, що формулювання підстав розірвання Договору, викладене у п. 4.3.6, є несправедливим відповідно до п. 6, 7, 11, 15 ч. 3 ст. 18 наведеного Закону, оскільки надає можливість лише ТОВ «ЛК «Еталон» в односторонньому порядку розірвати договір лізингу, а також не враховувати ступінь порушення Договору [PERSON] В цьому випадку жодних санкцій до лізингодавця Договір не передбачає, однак лізингодавець не повертає лізингоодержувачу 20% від сплаченої суми авансових платежів. Суд погоджується також з тим, що розмір комісії за організацію у вигляді 10% від вартості предмета лізингу є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладанні договору. Відповідно до п. 11, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливим є і п. 5.4 Договору, який визначає, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, лізингоодержувач зобовязаний одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу. В той же час, у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. При цьому, суд не погоджується з позивачем про несправедливість п. 8.3 Договору, оскільки цей пункт містить лише відомості щодо періодичності сплати усіх поточних авансових та лізингових платежів. Незважаючи на те, що частина підстав позову не була підтверджена в судовому засіданні, зміна положень договору лізингу, що є недійсними, зумовлює зміну інших положень Договору і правочину в цілому до такої міри, що Договір не міг бути вчинений без включення до нього цих частин. На вимогу позивача на підставі ст. 217 ЦК України, п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір належить визнати недійсним у цілому. Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідач не має ліцензії на цю фінансову послугу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦПК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу № 004852 від 23 листопада 2016 року не був нотаріально посвідченим. Як передбачено ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 40000 грн., сплачених відповідно до квитанції № 0.0.657874176.1 від 23 листопада 2016 року як оплату за товари/послуги за наведеним Договором. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути 1280 грн. документально підтверджених судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору. На підставі наведеного, враховуючи зміст постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, та

Outcome: approved