Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та встановлення факту прийняття спадщини, з тих підстав, що [INFO] померла її матір [PERSON] , [INFO] , яка значилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , але фактично з серпня 2014 року по день смерті проживала разом із заявницею за адресою: [ADDRESS] . Це було пов`язано з тим, що коли матері заявника виповнилося 90 років і вона вже не могла піклуватися про себе самостійно, заявник, як її дочка, у серпні 2014 року забрала [PERSON] проживати до себе за вище вказаною адресою, де вона й проживала до 29 серпня 2017 року, тобто до дня своєї смерті. Вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет. Заявник разом із своїм чоловіком дбала про свою матір, яка була прикута до ліжка та потребувала постійного стороннього догляду. При переїзді [PERSON] заявник забрала всі її особисті речі, посуд, пральну автоматичну машину, хлібопічку та інше майно. Після смерті матері заявника [PERSON] відкрилася спадщина та за заявою [PERSON] . приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. заведено спадкову справу №\~12/2019рік, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, оскільки заявником пропущено встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини та не надано жодних документів на підтвердження факту її постійного проживання разом із спадкодавцем на час її смерті. На підставі наведеного, заявник просить суд встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] та встановити факт прийняття нею спадщини. Заявник [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суду надала пояснення, аналогічні викладеним у її заяві та зазначила, що на її ім`я 08.08.2006 року її матір`ю - [PERSON] було складено заповіт. У серпні 2014 року заявниця забрала матір [PERSON] , якій в листопаді 2013 року виповнилось 90 років, жити до себе за адресою свого постійного місця проживання: [ADDRESS] , де вона і проживала до своєї смерті, яка настала [INFO] . Разом із матір`ю вона забрала також її речі, але зареєструвати її місце проживання у своїй квартирі не змогла з огляду на певну сукупність життєвих обставин. Весь цей час вони проживали як одна сім`я, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Заявниця разом із чоловіком піклувались про здоров`я [PERSON] , доглядали за нею, оскільки вона самостійно була не в змозі це робити внаслідок похилого віку та стану здоров`я. В подальшому заявник в судове засідання не з`явилась. Суду надала заяву про розгляду справи у її відсутності. Заяву підтримує та просить її задовольнити(а.с.69). Заінтересована особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз\~Т.Ю. в судове засідання не з`явилась. Про дату, час і місце розгляду справи булаповідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку(а.с.49,58,70). Суду надані письмові заяви, відповідно до якихзаінтересована особа просить розглянути справу у її відсутності,будь-яких заперечень щодо вимог заяви [PERSON] заінтересованою особою висловлено не було (а.с.49,59,72). Суд, заслухавши пояснення заявника, допитавши свідків та дослідивши надані докази на обґрунтування заявлених вимог, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Главою 6 розділу IVвизначено розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.5 ч.1 ст. 293, ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема - справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 27.02.2019 року Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у смт. Новий Світ Старобешівського району Донецької області (а.с.4). 08.08.2006 року [PERSON] складено заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої донецької державної нотаріальної контори за номером у реєстрі 1-1535, відповідно до змісту якого [PERSON] все належне їй майно заповідала [PERSON] (а.с.14). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 775 (а.с.6). Після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 21.08.1969 року Палацом одруження [ADDRESS] (а.с.7). Таким чином, на підставі наданих заявником суду належних та допустимих доказів встановлено, що померла [PERSON] є матір`ю заявника [PERSON] . Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання заявника згідно з паспортом громадянина України є: [ADDRESS] (а.с.8). Разом з тим, заявник має статус внутрішньо переміщеної особи, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №\~0000387789 (2326003088) від 31 жовтня 2017 року (а.с.13). Враховуючи, що після смерті матері заявника [PERSON] залишилась спадщина, [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Але постановою від 12.03.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. заявнику було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] матері [PERSON] у зв`язку із тим, що не були надані документи потрібні для вчинення нотаріальної дії, які б підтверджували факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] (а.с. 38). Допитаний під час розгляду справи свідок [PERSON] суду пояснив, що заявник [PERSON] є його дружиною. У 2014 році вони забрали матір дружини [PERSON] до себе і з того часу вона спільно з ними проживала за адресою: [ADDRESS] , разом вони мали спільний бюджет та побут. Через похилий вік та стан здоров`я [PERSON] потребувала стороннього догляду, саме тому було прийнято рішення про її переселення. Як внутрішньо переміщені особи вони з дружиною зареєстровані за адресою місця проживання його рідної сестри [PERSON] у місті Запоріжжі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що заявник [PERSON] є дружиною її рідного брата [PERSON] .. Її брат разом із своєю дружиною [PERSON] проживають на тимчасово окупованій території України - у [ADDRESS] ,але періодично проживають у неї, оскільки зареєстровані у місті Запоріжжі як внутрішньо переміщені особи. Їй відомо про те, що у 2014 році заявник [PERSON] забрала свою матір з міста Донецька та перевезла жити до себе у смт. Новий Світ Донецької області, оскільки вона через похилий він та стан здоров`я потребувала стороннього догляду.Мати заявника проживала у родині заявника аж до самої смерті, так як була прикута до ліжка. В них був спільний бюджет та побут. Допитаний судом свідок [PERSON] дав суду покази аналогічні показам свідка [PERSON] .. Положеннями ст.1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(ст.1217 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи(ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця(ст.1221 ЦК України). Відповідно до ч 3ст.1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання(ч.6 ст. 29 ЦК України). Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» від 04.11.2014 № 875/2014, діяльність державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях припинено. Тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Населені пункти Старобешівського району, зокрема - селище Новий Світ, включено до переліку населених пунктів, на територіях яких органи державної влади(у тому числі - органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України`від 15.04.2014р. № 1207-VII тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт(рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створюють правових наслідків. З наданої заявником довідки, виданої головою так званої «Новосветської селищної адміністрації Старобешівського району`так званої «Донецької народної республіки» № 131 від 26.02.2019 року [PERSON] на момент смерті проживала спільно з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та вела з нею спільне господарство(а.с.15). Крім того, з довідки № 191 від 26.06.2017 року вбачається, що [PERSON] , 1923 року народження зверталась за медичною допомогою до Новосветської амбулаторії Старобешівського району Донецької області (а.с.16). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення фактів, що відбулись на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту для реалізації прав заявника, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263\~ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності. Наданими заявником доказами, зокрема, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджено факт проживання [PERSON] з серпня 2014 року до своєї смерті [INFO] разом із дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Доказів, які б спростовували факт проживання [PERSON] разом із [PERSON] за вказаною адресою матеріали справи не містять. Відповідно до п.1.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Якщо останнє місце проживання спадкодавця було на території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, нотаріусу подається відповідна заява спадкоємця(п.1.13 Порядку). Судом встановлено, що заявником [PERSON] при зверненні до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. з питання отримання свідоцтва про право на спадщину після померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , було надано довідку № 131 від 26.02.2019 року, видану так званою «Новосветською посилковою адміністрацією Старобешівського району так званої «Донецької народної республіки», відповідно до якої [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент своєї смерті проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та вела з нею спільне господарство(а.с.16), а також було надано довідку № 191 від 26.06.2017року, видану на ім?я [PERSON] лікарем так званої «Новосветською амбулаторією ОПСМ», відповідно до якої остання зверталась до лікаря амбулаторії та знаходилась під наглядом сімейного лікаря амбулаторії з 2017 року(а.с.27). Діяльність органів, що видали вказані довідки, відповідно до норм закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII вважається незаконною, а отже видані цими органами документи фактично є недійсними і не створюють ніяких правових наслідків, у зв`язку з чим приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що заявником [PERSON] не надано жодних документів на підтвердження останнього місця проживання спадкодавця [PERSON] разом із нею(а.с.38) На підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що на теперішній час заявник [PERSON] немає іншої можливості встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] та враховуючи, що заявником були надані докази, зокрема, покази свідків, які в повній мірі підтверджують той факт, що [PERSON] з 2014 року по день смерті [INFO] постійно проживала разом із своєю дочкою [PERSON] за адресою реєстрації останньої: [ADDRESS] , вимоги заявника в частині встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що на теперішній час заявник [PERSON] не має іншої можливості встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] та оформити спадкові права. Крім того, заявник протягом строку встановленого законом не заявила про відмову у прийнятті спадщини, а навпаки вживає заходів щодо оформлення прав на неї. Разом з тим, суд також враховує, що встановлення цього факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати в подальшому її спадкові права щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог заяви [PERSON] та встановлення факту її спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення цього факту є підставою для видачі нотаріусом документа про відповідне право на спадщину заявника, а тому підстави для задоволення вимог заяви [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, відсутні.

Outcome: partial