Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказувала, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її племінником, якого на прохання своєї матері вона декілька років тому зареєструвала у своєму будинку, однак він там не проживав жодного дня. У вказаному будинку проживає її мати, яка є пенсіонером і яка має можливість отримувати субсидію на електроенергію та газопостачання. Але у зв`язку з тим, що в будинку зареєстрований працездатний молодий чоловік, реалізувати своє право на допомогу від держави не видається можливим. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку її будинку, на що останній не реагує. Вважає, що оскільки відповідач протягом семи років без поважних причин не проживає в її будинку по [ADDRESS] , тому є всі підстави визнати його таким, що втратив право на користування цим житловим будинком. Посилаючись на ст.405 ч.2 ЦК України, ст.ст.64, 70, 150, 156 ЖК України просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком в [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи по суті. В адресованій суду заяві просила справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі неявки відповідача щодо заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи по суті в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини своєї неявки суду не повідомив та не подав у встановлений судом строк відзив на позов. З письмової згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному об`ємі з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку серія ВКМ №755055, посвідченого 22.08.2008 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за №1019 та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20303680, виданого 21.09.2008 року ДКП «Вижницьке РБТІ». Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований у житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] з 13.12.2012 року за згодою позивача, однак з цієї дати за зареєстрованим місцем проживання не проживає, що підтверджується копіями довідки №1647 від 21.08.2019 року та акту обстеження житлово-побутових умов №788 від 15.08.2019 року, виданих виконавчим комітетом Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області. На даний час позивач не може розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки здійснюється в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи зазначені вимоги закону, а також з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, Суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї, без поважних причин, понад шість місяців не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , належному [PERSON] на праві приватної власності. За вказаних обставин Суд вважає, що відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 71, 72, 150 ЖК Української РСР, ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 354 України, Суд,

Outcome: approved