Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2 серпня 2003 року по 25 серпня 2010 року, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №2-4936/10. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який перебуває на утриманні і вихованні матері. Позивачка стверджує, що відповідач після розірвання шлюбу, вихованням сина не займається, ані його здоров`ям, ані навчанням, ані проведенням дозвілля. Відповідач ніякої участі у житті сина не приймає, його утриманням не займається. Позивачка самостійно виховує сина та їй допомагають батьки. За твердженням позивачки, відповідач офіційно працює в фірмі по доставці запасних частин в Україні, старшим адміністратором, має мінливі заробітки до 20 тисяч грн.. щомісячно. Однак аліменти матеріальної допомоги сину не надає, у зв`язку із чим, позивачка бажає стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі по 4000 грн. щомісячно. На підставі викладеного, позивачка просить: позбавити [PERSON] , який народився [INFO] року, батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, щомісячно, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня подання позову до суду і до набуття дитиною повноліття, тобто до [INFO] року. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснила, що відповідач після розірвання шлюбу взагалі перестав приймати жодної участі у житті та вихованні сина. Так, відповідач із сином не бажає спілкуватись, не приймає участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Фактично весь тягар утримання та виховання сина вона взяла на себе, а відповідач взагалі самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відповідач позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не визнав у повному обсязі. Так, він пояснив, що після розірвання шлюбу позивачка сама просила його за можливості взагалі із нею не спілкуватись, а також відсторонитись від участі у вихованні сина, оскільки вона намагалась почати нове життя. Він декілька разів бачився із сином, возив його у дитячі заклади, дарував подарунки. Однак, зважаючи на позицію позивачки, яка не бажала його бачити, він намагався їй не докучати. Відповідач також пояснив, що не заперечує сплачувати аліменти, але просить їх визначити у меншому розміру, враховуючи його заробіток. Представник орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради вважала недоцільним позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав, оскільки відповідач не втратив зв`язок із сином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2 серпня 2003 року по 25 серпня 2010 року, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №2-4936/10 від 25.08.2010р.. (а.с.12) Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який перебуває на утриманні і вихованні матері. (а.с.11) Позивачка стверджує, що відповідач після розірвання шлюбу, вихованням сина не займається, ані його здоров`ям, ані навчанням, ані проведенням дозвілля. Відповідач ніякої участі у житті сина не приймає, його утриманням не займається. Позивачка самостійно виховує сина та їй допомагають батьки. Суд вважає, що вищевказані обставини на які посилається позивачка знайшли лише часткове підтвердження в судовому засіданні. Так судом встановлено, що після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати спільно із матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач після розірвання шлюбу лише декілька разів бачився із сином. Однак, за твердженням відповідача, він за проханням саме позивачки він часто бачив сина. Позивачка вважала, що відповідачу ніхто не перешкоджав у відвідуванні сина. Судом також був опитаний малолітній [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що він батька бачив лише декілька разів. Він вважає, що батько не приділяв йому достатньої уваги, а також він згоден на позбавлення батьківських прав відповідача. Сторони в судовому засіданні свідків не викликали, а тому суд, під час ухвалення рішення враховує лише пояснення сторін. Суд, аналізуючи у сукупності пояснення сторін, приходить до висновку, що сторони після розірвання шлюбу мають негативне ставлення один до одного, що, в свою чергу, негативно вплинуло на взаємовідносини батька із сином. З пояснень батька та сина вбачається, що будь-якої агресії відповідач до сина не проявляв, проте їм явно заважало браку часу для спільного спілкування. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради від 14.09.2018р. №01-05-3/360вх. вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 28-29) Суд вважає, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків, які регулюються наступними нормами. Так, згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язанні піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язанні забезпечити здобуття дитиною повної загальної, середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже відсутні докази того, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, а навпаки в судовому засіданні встановлено, що він бажає спілкуватися із сином, має намір на відновлення їх відносин, а тому родинний зв`язок між ними не втрачено, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 180, 183 Сімейного Кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд, враховуючи матеріальне становище платника та одержувача аліментів, вважає, що розмір аліментів заявлений позивачкою занадто завищений, а також підлягає стягненню у меншому розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: partial