Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» в якому просила суд постановити рішення яким визнати договір поруки від 20 вересня 2007 року, що укладений між позивачем [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Полтава-банк» припиненим із підстави, яка передбачена частиною четвертою статті 559 Цивільного Кодексу України. Посилаючись на те, що 4 вересня 2012 року публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» надіслало позивачу як поручителю за договором поруки, вимогу про дострокове повне виконання зобовязань за кредитним договором № 75 від 20 вересня 2007 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Полтава-банк» та [PERSON], що, на думку позивача, свідчить про застосування банком, права на повернення кредиту достроково, а тому строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися саме із цього моменту. Враховуючи той факт, що оскільки строк дії договору поруки, укладеного між банком і позивачем, не встановлений, а вимогу до поручителя банк предявив після спливу визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України строку, а саме у грудні 2014 року, просить суд постановити рішення яким припинити дію поруки, укладеною між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Полтава-банк». Представники позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладенні вище обставини. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись, на те, що твердження позивача в частині порушення банком, встановленого чинним законодавством строку звернення до суду із позовними вимогами до боржників про стягнення заборгованості не відповідає дійсності, оскільки у листопаді 2012 року банк звернуся до Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості по кредиту, за наслідками розгляду якого, 11 лютого 2013 року судом було винесено ухвалу про залишення даної заяви без розгляду з підстав недотримання позивачем вимог встановлених статтями 119, 120 ЦПК України. Після усунення, зазначених в ухвалі суду порушень, банк в травні 2013 року повторно звернувся до суду з тими ж самим вимогами, однак 27 жовтня 2014 року рішенням суду в задоволенні позовних вимог, банку було відмовлено з підстав дії на час винесення судом рішення, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На виконання вимог цивільного законодавства, банк 3 листопада 2014 року предявив боржникам вимогу про дострокове повернення кредиту по кредитному договору № 75 від 20 вересня 2007 року, і з підстав невиконання останньої, в грудні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування суми невиконаного грошового зобовязання та нарахованих процентів від простроченої суми. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що оскільки в даному випадку мало місце переривання встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного Кодексу України строку, предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів, то останній повинен обчислюватися саме із моменту останнього звернення із зазначеною вище вимогою, а саме з 3 листопада 2014 року. Як встановлено судом, 20 вересня 2009 року між публічним акціонерним товариством «Полтава-банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит в розмірі 85\~000 доларів США на строк до 20 вересня 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,9 % річних. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за вищезазначеним кредитним договором 20 вересня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Полтава-банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 90, за яким поручитель відповідає перед банком за порушення зобовязань боржником. 4 вересня 2012 року публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» надіслало боржникам вимогу про дострокове повне виконання зобовязань за кредитним договором, в якому вимагав достроково повернути кредит в сумі 478\~717,40 грн., суму простроченого кредиту в розмірі 33292,68 грн., проценти за користування кредитом в сумі 27\~341,98 грн. і пеню в розмірі 118\~053,82 грн. Згідно з вимогами публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» зазначенні вище особи повинні сплатити в повному обсязі зазначену у вимозі суму не пізніше тридцяти днів з моменту отримання письмової вимоги, яка останніми залишена без виконання. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, 15 листопада 2012 року публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» звернулось до суду з позовом в якому просила суд постановити рішення, яким звернути стягнення на \~користь останнього на заставлене майно [PERSON], а саме на квартиру №28 в будинку №17 «а» по вулиці 50 років СРСР в місті Кременчуці Полтавської області, а також на будинок №62, розташований по вулиці М.Кучми, в місті Кременчуці, Полтавська область; за рахунок вартості заставленого майна відшкодувати ПАТ «Полтава банк» заборгованість [PERSON] по кредитному договору №75 від 20 вересня 2007 року в сумі 710\~ \~263 грн. 30 коп.; виселити мешканців будинку № 62, розташованого по вулиці М.Кучми в місті Кременчуці Полтавської області та квартири №28 в будинку №17 «а», розташованої по вулиці 50 років СРСР в місті Кременчуці Полтавської області. 11 лютого 2013 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області відповідно до вимог пункту 8 частини 1 статті 207 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про залишення даної заяви без розгляду з підстав недотримання позивачем вимог встановлених статтями 119, 120 ЦПК України. 21 травня 2013 року публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» повторно звернулось до суду з аналогічними позовними вимогами, за наслідками розгляду яких 24 січня 2014 року судом було постановлено заочне рішення яким позовні вимоги заявника були задоволенні в повному обсязі. 18 липня 2014 року за наслідками розгляду заяви [PERSON] по скасування заочного рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 січня 2014 року, останнє було скасовано і призначено до судового розгляду. 27 жовтня 2014 року рішенням суду в задоволенні позовних вимог банку було відмовлено з підстав дії на час винесення судом рішення, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 3 листопада 2014 року публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» повторно надіслало боржникам вимогу про дострокове повернення кредиту по кредитному договору № 75 від 20 вересня 2007 року, і з підстав невиконання останньої, в грудні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування суми невиконаного грошового зобовязання та нарахованих процентів від простроченої суми. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до частини 1 статті 1054 та частини 2 статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або в звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України). Разом із тим настання певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 251, частина 2 статті 252 ЦК України). Аналізуючи норми чинного цивільного законодавства, можна зробити висновок що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, це лише строк існування самого зобовязання. Зазначена правова позиція щодо самого визначення терміну «строку поруки» висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 в справі № 6-5цс14. Відповідно до статті 8 Цивільного Кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частиною 2 зазначеної вище статті Закону визначено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Оскільки главою 18 Цивільного Кодексу України яка регламентує визначення та порядок обчислення строків, конкретно не визначені підстави переривання перебігу останніх, суд вважає, що в даному випадку слід застосувати аналогію закону, що передбачено статтею 8 Цивільного Кодексу України. Відповідно до статті 264 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати в порядку аналогії закону, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що у звязку з порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною 2 статті 1050 ЦК України право та 3 листопада 2014 року звернулося до боржників із зазначеною вище вимогою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 4 листопада 2014 року протягом наступних шести місяців. Приймаючи до уваги наведені вище норми Закону та хронологію подій, що передували зверненню банком до суду із позовною заявою в грудні 2014 року, суд приходить до висновку що відповідач звернувся в межах строку, визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України, а тому підстави для визнання поруки припиненою у звязку із пропуском встановленого наведеною вище статтею Закону строку відсутні. Посилання позивача та його представників на пропуск банком, встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України строку звернення з вимогами до поручителя в травні 2013 року, з підстав винесення 11 лютого 2013 року Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області ухвали про залишення позовної заяви банку без суд не приймає до уваги з наступних підстав. Статтею 265 ЦК України визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. З огляду на вивченні при проведенні судового засідання, матеріали цивільної справи, суд вважає, що в даному випадку вимоги статті 265 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки зазначена норма Закону передбачає залишення позовної заяви на стадії прийняття останньої відповідно до вимог частини 1 статті 121 ЦПК України, тоді як ухвала Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 лютого 2013 року, була винесена судом після відкриття провадження по справі та призначення останньої до розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 207 ЦПК України.

Outcome: dismissed