Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 29.08.2012р. між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 29.08.2012р. між відповідачами укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Оскільки позивач та відповідач [PERSON] уклали шлюб 11.11.1995 року, відповідач приватизував вищевказану квартиру у вересні 1997 року, вважає, що така є їхньою спільною сумісною власністю, однак така була відчужена без її відома та дозволу. Крім цього, з часу народження та на час укладення договору дарування у квартирі проживала їхня спільна з відповідачем [PERSON] дочка - [PERSON], [INFO] Однак [PERSON] всупереч вимогам ст.71 ЦК України відчужив вищевказану квартиру без дозволу органу опіки та піклування, порушив конституційні права неповнолітньої дочки, а тому вважає такий договір відповідно до ч.1 ст.224, ч.1 ст.228 ЦК України нікчемним. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили. Пояснили, що з 1968 року відповідачі проживали у спірній квартирі. В 1991 році [PERSON] переїхав в Київ. У 1992 році ще до одруження подав документи на приватизацію квартири. Позивач з дочкою зареєстровані за адресою [ADDRESS], та проживали періодично у ній, а також у спірній квартирі. Оскільки на даний час батьки відповідача [PERSON] бажають повернутися проживати до Львова, спірна квартира для проживання була надана саме [PERSON], а тому вважає, що договір дарування був укладений законно. Тому в задоволенні позову просять відмовити. Представник третьої особи Сальвицький Р.І. в судовому засіданні позов підтримав. Разом з тим пояснив, що оскільки неповнолітня [PERSON] не була власником квартири, що відчужувалась, а тому не потрібно було отримувати дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. 11.11.1995р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Як вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с.7) у шлюбі народилася дочка - [PERSON], [INFO] В судовому засіданні встановлено, що неповнолітня [PERSON] разом із матір'ю проживає у [ADDRESS], що підтверджується копією акта від 09.08.2013р. (а.с.106), а також показами свідка [PERSON], яка в судовому засіданні суду показала, що з 1999 року проживала у квартирі [ADDRESS] та ствердила, що [PERSON] з народження у 1998 році проживала разом з матір'ю та батьком у квартирі [ADDRESS], показами свідка [PERSON], яка в судовому засіданні суду показала, що є матір'ю позивача та ствердила, що не зважаючи на реєстрацію дочки та внучки за адресою [ADDRESS] останні постійно проживали у квартирі [ADDRESS]. Крім цього, в судовому засіданні допитана в якості свідка неповнолітня [PERSON] суду показала, що на час укладення договору разом із матір'ю була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], однак з часу народження проживала у квартирі [ADDRESS]. Договір дарування квартири було укладено у 2012 році, коли вони з матір'ю були на морі. На даний час батько має намір купити їй житло та з цією метою через орган опіки та піклування пропонував у досудовому порядку кілька варіантів квартир, однак жоден з варіантів їй не підійшов. У разі повернення баби та діда з Києва згідна проживати з ними у квартирі [ADDRESS]. У позовній заяві [PERSON] як на підставу нікчемності договору дарування посилається на відсутність дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири [ADDRESS], та порушення конституційних житлових прав її неповнолітньої дочки, а тому вважає такий договір відповідно до ч.1 ст.224, ч.1 ст.228 ЦК України нікчемним. Однак з такими доводами позивача не можна погодитися з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ст.71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дана норма кореспондується зі ст.177 СК України, відповідно до ч.ч.2-3 якої батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] укладено 29.08.2012 року (а.с.9). На час укладення договору [PERSON], [INFO], виповнилось 14 років та відповідно до ч.1 ст.32 ЦК України така була неповнолітньою, а тому дозвіл органу опіки та піклування відповідно до ст.71 ЦК України потрібний лише для надання згоди на вчинення неповнолітньою правочинів, а не на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договорів щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. При цьому, як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру №Л10204, виданого 22.09.1997 року (а.с.8) до укладення спірного договору, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі розпорядження №603 від 22.09.1997р. згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, укладаючи спірний договір відповідач [PERSON] розпоряджався своїм власним майном, а не майном неповнолітньої дочки. Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Як роз'яснено у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивач жодних доказів на підтвердження наміру відповідачів порушити публічний порядок при укладенні оспорюваного договору суду не подано. Разом з тим, судом не беруться до уваги посилання позивача на відсутність її згоди на відчуження квартири [ADDRESS] як спільної сумісної власності набутої у шлюбі, оскільки як вбачається з договору дарування його предметом було майно, що належало [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №Л10204, виданого 22.09.1997 року на підставі розпорядження №603 від 22.09.1997р. згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», таке у встановленому законом порядку не скасовувалось, рішенням суду вищевказана квартира спільною сумісною власністю не визнавалася, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Outcome: dismissed