Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 7423383200:12:001:0043 та Ѕ частину розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку поділу майна подружжя; визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 31.07.2004 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. 22.08.2007 на підставі договору дарування земельної ділянки відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 7423383200:12:001:0043, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. Перебуваючи у шлюбі в період з 2008 по 2013 рік ними за спільні кошти було збудовано житловий будинок на зазначеній земельній ділянці. Право власності на вказаний житловий будинок було оформлено на [PERSON] та зареєстровано за ним 04.02.2014. В лютому 2018 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 1989 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем. На підставі викладеного позивач просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на вказане майно та стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу. Ухвалою від 25.02.2021 провадження у справі відкрите, справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.03.2021 підготовче судове засідання у справі закрите, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, поданий позов підтримують та просять його задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав. У відповідності до ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2004 року (копія свідоцтва про шлюб на а.с.11). Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 22.08.2007 та державного акту на право власності серії ЯГ №897477 від 15.02.2008 відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться в [ADDRESS] , з кадастровим номером 7423383200:12:001:0043 (а.с.12-13). Договором №18-2008 від 22.05.2008 на виготовлення проекту житлового будинку та будівельного паспорту на забудову земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , Договором №06/2013 від 28.01.2013, актом здачі-прийняття технічної документації №06-2013 підтверджується факт будівництва вказаного житлового будинку в період перебування сторін у шлюбу. (а.с.14-16) З копії свідоцтва про право власності від 04.02.2014 та з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2014 вбачається, що право власності було оформлено на відповідача [PERSON] (а.с.20-21). 13.02.2018 сторонами був придбаний автомобіль марки Volkswagen Passat, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.22). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі СК) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною першою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує . Частиною 1 ст.120 Земельного Кодексу України (далі ЗК) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будiвлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані цi об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну дiлянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власностi на будівлю та споруду до кількох осiб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі i споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду Украгни від 1б.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 (№2) судам роз 'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власнітю подружжя, оскільки йдеться не про Майно, мажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будiвлі, споруди до особи, яка не мала права власностi чи користування земельного ділянкою переходить це право у розмiрі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс 15, постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №635/2224/18. Із наданих суду документів убачається, що право власності на спірний житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль було набуте в період шлюбу між сторонами, при цьому відповідачем не надано жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на зазначене майно, відтак, спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені висновки суду відповідають практиці застосування норм права у аналогічних правовідносинах Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року, справа № 695/2112/16-ц, провадження № 61-13753св20. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України визначено, що представником в суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В поданому позові та договорі про надання правничої (правової) допомоги від 14.12.2020 сума витрат на правничу допомогу зазначена в розмірі 17 000 грн. При цьому до позовної заяви додана квитанція №0.0.1942553992.1 від 15.12.2020, з якої вбачається, що сума гонорару, сплачена позивачем [PERSON] по договору від 14.12.2020 становить 12 000 грн. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тому, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 122 грн. 56 коп. На підставі наведеного та ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України,

Outcome: approved