Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про визнання недійсним договору №001807 фінансового лізингу від 12.01.2016 р., укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача 30000 грн., сплачених як адміністративний платіж за договором і 300 грн. сплаченої банку комісії. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.01.2016 р. вона уклала із відповідачем договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Foton FT 354 каб. На виконання цього договору вона сплатила відповідачу 30000 грн. як адміністративний платіж за договором, втративши при цьому 300 грн. як комісію, сплачену на користь банку. Однак, автомобіль до цього часу вона не отримала. Посилається на те, що предмет лізингу у договорі визначений не достатньо конкретно, сплата комісії за передачу автомобіля не є складовою частиною лізингового платежу згідно із ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»; договір містить несправедливі умови, оскільки звільняє лізингодавця від відповідальності за невиконання зобовязання щодо якості, комплектності, справності, заміни, введення в експлуатацію предмета лізингу, гарантійних зобовязань по його обслуговуванню; лізингодавець залишив за собою право змінювати лізингові платежі; не зазначив у договорі відомості про продавця. Несправедливість умов договору тягне за собою недійсність договору. В судовому засіданні позивач позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що договір укладався у відділенні відповідача в м. Чернівці, при укладенні договору позивач лише поверхнево ознайомився з умовами договору, покладаючись на словесні розяснення його змісту, надані працівниками відповідача. Представник відповідача в судові засідання не зявлявся, хоча відповідач належно повідомлявся про час та місце розгляду справи за адресою реєстрації. Представник третьої особи в судові засідання не зявлявся, пояснень по справі не надав. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне. 12.01.2016 р. між позивачем (лізингоодержувач) та ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» (лізингодавець) був укладений договір №001807 фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязався придбати предмет лізингу (транспортний засіб Foton FT 354 каб, 35к.с./диз. із механічною КПП, привід 4х4) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п. п. 1.1., 1.3.). Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, визначених в п. п. 9.4., 9.6. (п. п. 1.7., 4.1.). Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу і закінчується через 60 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору (п. 2.2.). Укладаючи договір сторони погодили, що вартість предмету лізингу на дату укладення договору є справедливою та становить 11673,15 дол. США, що еквівалентно 300000 грн.. Ця сума підлягає сплаті у гривні по обмінному курсу валюти на день сплати (п. п. 8.2., 8.3.). При цьому, лізингоодержувач повідомлений про можливі валютні ризики (п. 8.3.). Всі планові платежі підлягають сплаті згідно додатків №№1, 3 на підставі рахунків лізингодавця (п. 8.2.). Усі поточні авансові та лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1 по 10 число поточного місяця на підставі рахунків або квитанцій (п. 8.6.). Всі рахунки лізингоодержувач зобовязаний самостійно і завчасно отримувати у лізингодавця (п. 8.7.). Договір передбачає сплату авансового платежу у розмірі 50% від зазначеної у договорі вартості предмета лізингу (п. 9.1.), комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмету лізингу, що підлягає сплаті за здійснення необхідних дій, повязаних із передачею транспортного засобу лізингоодержувачу (п. 9.8.). Хоча рік укладення договору містить виправлення з 2015 на 2016, у додатках до нього міститься посилання на дату його укладення саме у 2016 р. і саме на цей рік укладення договору покликається позивач. З урахуванням наведеного, а також встановленого в п. 1.7. договору строку передачі предмету лізингу, на дату подання позову позивач завчасно покликається на втрату надії в отриманні предмета лізингу. При цьому, п. 3.4.3. надає позивачу право відмовитись або розірвати договір у передбачених законом та договором випадках. Додатком №1 до договору встановлено графік сплати авансового платежу 50% від вартості предмета лізингу, що становить 5836,58 дол. США і підлягає сплаті впродовж 12 місяців по 486,38 дол. США. Не зважаючи на цитування позивачем змісту додатку №3 у заяві про усунення недоліків, сам додаток №3 суду наданий сторонами не був, не зважаючи на вимоги суду в ухвалах від 29.01.2016 р., 14.03.2016 р., запитах від 31.03.2016 р.. Однак, жодного доказу сплати позивачем авансового платежу у відповідності до графіку суду не надано. Відповідно, позивачем не дотримані умови договору. 12.01.2016 р. позивач сплатила лише адміністративний платіж у розмірі 30000 грн.. Ця ж квитанція містить відомості про сплату позивачем також 300 грн. комісії на користь ПАТ «А-Банк». Позивач просить стягнути обидві суми лише з відповідача. На пропозицію суду в ухвалі від 29.01.2016 р. визначитись із можливістю звернення із відповідною вимогою про стягнення суми комісії також і до банку, позивач не погодилась, покликаючись у заяві про усунення недоліків на доцільність розгляду справи за вимогами, заявленими позивачем. Суд погоджується, що це право належить виключно позивачу, а суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Щодо посилання позивача на недостатню конкретизованість у договорі предмету лізингу, то відповідно до п. п. 5.8., 5.9. договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу та визначає його у п. 1.1. даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмету лізингу для будь-якої мети. Підписуючи цей договір, лізингоодержувач підтвердив, що його повідомили і попередили про всі особливі властивості предмета лізингу. Вказівка на будь-які номерні агрегати у договорах лізингу законом не вимагається в силу особливостей договору лізингу, що полягають у придбанні лізингодавцем предмету лізингу у майбутньому і відповідно до специфікацій та умов, встановлених лізингоодержувачем, а не лізингодавцем (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Таким чином, наведена у договорі специфікація предмету лізингу була визначена позивачем як достатня. Не суперечать закону та загальноприйнятим звичаям ділового обороту і встановлені у ст. 6 договору гарантійні зобовязання, які встановлюються заводом-виробником та покладаються на продавця. Ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає обовязку лізингодавця нести гарантійні зобовязання щодо якості та комплектності предмету лізингу. Натомість, в оскаржуваному договорі (п. п. 3.1.3., 3.1.4., 5.2., 5.3., 5.13., 5.14.) містяться умови, які покладають на обидві сторони права та обовязки щодо забезпечення належного технічного стану транспортного засобу, реагування на його недоліки. Таким чином, позивач безпідставно покликається на самоусунення лізингодавця від відповідальності за неналежний технічний стан транспортного засобу. Враховуючи, що п. п. 4.3., 3.3., 4.5. договору надають позивачу можливість активної участі у прийнятті транспортного засобу та покладають на нього обовязок, його оглянути у місці отримання спеціалізованому салоні з торгівлі транспортними засобами, і лише у випадку відповідності предметом лізингу встановленим вимогам прийняти його за актом приймання-передачі, умови договору щодо покладення наслідків неналежного виконання лізингоодержувачем цих пунктів на самого лізингоодержувача є справедливими. Покликання на те, що комісія за передачу предмета лізингу не повинна входити до складу лізингових платежів, спростовується ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно із якою сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а лізингові платежі можуть включати не лише суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; а й інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі платежі чітко зазначені у договорі. Щодо надання відповідачу права за власним бажанням змінювати вартість предмета лізингу, то таке покликання не відповідає договору, зокрема, п. 16.10. договору обумовлює необхідність письмового погодження змін, які можуть вноситись у договір, умови договору чітко встановлюють випадки, у яких вартість предмета лізингу може змінюватись і такі випадки обєктивно обумовлені (як-от зміна предмета лізингу за заявою лізингоодержувача (п. 9.6.), зміна вартості предмета лізингу не сторонами договору, а продавцем (п. 9.4.), зміна обмінного курсу (п. 8.1.) тощо), не суперечать засадам справедливості та чесної підприємницької практики. Згідно із ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачем такі обставини щодо вказаного договору не доведені. З матеріалів справи вбачається порушення самим позивачем умов цього договору, наслідки якого прописані у договорі та перешкоджають отриманню предмета лізингу (п. п. 4.1., 11.2, 12.7). Крім того, згідно із п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). За змістом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із правил частин 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ч. ч. 1 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, такі обставини щодо обману позивачем не доведені. Зазначений договір ним було укладено свідомо, з повним розумінням змісту та характеру вчинюваного правочину, що визнано позивачем підписанням договору та випливає з пояснень позивача, наданих в судовому засіданні. При цьому, маючи можливість розірвати договір та отримати належні йому кошти в розмірі, обумовленому підставами розірвання договору, позивач звернувся із позовом про визнання правочину недійсним з метою повернення повної суми внесених коштів. Згідно із ч. ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. На недотримання в оскаржуваному договорі цих положень покликається позивач. Однак, такі обставини не вбачаються зі змісту оскаржуваного договору, про що зазначено вище. Хоча ч. 4 ст. 18 вказаного закону і передбачає, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, позивач не повідомив, які саме умови договору він вважає несправедливими, вбачаючи несправедливість у самому факті неотримання предмета лізингу. Згідно із ч. 5 ст. 18 вказаного закону, лише якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Однак, позивачем зазначені обставини не доведені. Згідно із ч. 1 - 3 ст. 19 вказаного закону, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Однак, зазначені порушення, на які покликається позивач, спростовуються умовами договору. Згідно із ч. 3 вказаної статті, забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19). Відповідно до положень ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Ч.1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки підстави недійсності договору не були доведені, не підлягає задоволенню й вимога про повернення сторін у попередній стан. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що сума комісії сплачувалась позивачем не відповідачу, а банківській установі, вимог до якої не зявлялось. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed