Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору в якому зазначила, що вона та відповідач є засновниками ПП Агрофірма «Нива-плюс». У червні 2015 року до неї звернувся [PERSON] з пропозицією надати ПП Агрофірма «Нива-плюс» поворотну фінансову допомогу в розмірі 186\~500 доларів США, а в якості гарантії повернення коштів 10 червня 2015 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу 50 % належної їй частки у статутному фонді ТОВ «Бєлун-Агро». Відповідач взяв на себе зобовязання прийняти частку та оплатити 750 грн. 00 коп. у строк до 20.02.2016 року, але не раніше повного погашення ТОВ «Бєлун-Агро», ТОВ «Бєлун-А», ТОВ «Телус-Агро», ТОВ «Нива-Плюс», ПП АФ «Нива-Плюс» кредитної заборгованості перед АТ «МетаБанк», що має бути підтверджено офіційними довідками з банку. Виходячи зі змісту п. 4.7 спірного договору він не є попереднім договором купівлі-продажу, а є правочином щодо забезпечення виконання зобовязання. Згідно п. 4.9 попереднього договору [PERSON] зобовязаний зробити зворотній продаж 50 % частки статутного фонду ТОВ «Бєлун-агро» після повернення ПП «Агрофірма Нива-плюс» фінансової допомоги. Поворотна фінансова допомога ПП «Агрофірма Нива-плюс» у розмірі 186 500 доларів США [PERSON] не була надана. Оскільки відсутнє основне зобовязання по поверненню поворотної фінансової допомоги ПП «Агрофірма Нива-Плюс» у розмірі 186 500 доларів США, тому за ч. 2 ст. 548 ЦК України є недійсним і будь-які правочини щодо забезпечення цього неіснуючого зобовязання. Пунктом 5.5 попереднього договору від 10.06.2015 року передбачено, що з 01.01.2016 року продавець додатково до встановлених графіком сум зобовязується сплачувати покупцеві відсотки за користування коштами в розмірі десяти відсотків річних на залишок неповернутих коштів, але відповідно до п. п. 14.1.257, 14.1, ст. 14 Податкового кодексу України, ст. 1, ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 1 розпорядження №5555 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України надавати кошти в позику під процент мають право лише фінансові установи. Таким чином, відповідач не має права надавати грошові кошти під проценти, оскільки не має статусу фінансової установи. Просила визнати недійсним попередній договір від 10 червня 2015 року, який укладено між нею та [PERSON] 29.10.2015 року [PERSON] подала уточнюючий позов у якому посилалась на постанову Верховного Суду України від 08.04.2015 року і зазначила, що ч. 3 ст. 29 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що у разі внесення змін до установчих документів, які повязані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім інших необхідних документів додатково подається в обовязковому порядку нотаріально посвідчений документ про передання прав засновника (учасника) іншій особі. ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» встановлено вимогу щодо подання державному реєстратору для проведення відповідних реєстраційних дій, повязаних зі змінами у складі засновників, зокрема, оригіналу договору про перехід чи передання частки у статутному капіталі товариства та його нотаріального посвідчення. Встановлення вимоги нотаріального посвідчення договорів такого типу узгоджується з приписами ст. 209 ЦК України. Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору передбачені ст. 220 ЦК України, згідно якої такий договір є нікчемним і не породжує жодних юридичних наслідків. Укладений у простій письмові формі договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі товариства не породжує правових наслідків, позивач не набув права власності, а тому підстав для внесення змін до статуту не було. Позивач просив визнати недійсним попередній договір від 10 червня 2015 року, який укладено [PERSON] та [PERSON] та встановити нікчемність попереднього договору від 10 червня 2015 року. 07.12.2015 року [PERSON] уточнила позовні вимоги та залучила до участі по справі в якості третьої особи [PERSON], який приходиться їй чоловіком. 21.12.2015 року [PERSON] подала до суду уточнюючий позов до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс» про розірвання договору, припинення зобовязання в якому зазначила, що 10 червня 2015 року між нею та [PERSON] було підписано попередній договір. Згідно п. 4.7 попереднього договору від 10.06.2015 року сторони домовились, що отримання покупцем частки в розмірі 50 % статутного капіталу є способом контролю покупцем за своєчасністю повернення йому поворотної фінансової допомоги, раніше наданої ПП Агрофірма «Нива-плюс», розмір якої узгоджено сторонами та складає 186\~500 доларів США, яка має бути повернути покупцю згідно графіку. Вважала необхідним оспорити отримання грошовим коштів, що зазначені в оскаржуваному договорі. Із зазначеного попереднього договору видно, що ПП Агрофірма «Нива-плюс» повинна була отримати поворотну фінансову допомогу (позику), розмір якої складає 186\~500 доларів США. Представник [PERSON] пояснив, що отримання такої позики було узгоджено усним договором. Оскільки істотною умовою цього договору була поворотна фінансова допомога, яка не отримана до теперішнього часу, то такий договір повинен бути розірваним, а зобовязання за ним припинено. Посилалась на ч. 1 ст. 1051, ст. 1046, ч. 1 ст. 1047, ч. 1 ст. 218, ч. 1, ч. 2 та 3 ст. 651 ЦК України і просила розірвати попередній договір від 10 червня 2015 року, укладений між нею та [PERSON], припинивши зобовязання за цим договором. 08.02.2016 року [PERSON] подала до суду уточнюючий позов в якому залучила до участі по справі ТОВ «Бєлун-агро», оскільки за п. 1.1 договору від 10.06.2015 року вона зобовязується передати у власність [PERSON] частку в статутному капітал ТОВ «Белун-агро», але не пізніше повного погашення зокрема ТОВ «Белун-агро» кредитної заборгованості перед АТ «МетаБанк». 29.02.2016 року [PERSON] подала до суду уточнюючий позов до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс», ТОВ «Бєлун-агро» про визнання договору недійсним у якому посилалась на п. 1.1, 4.7, 4.9, 5.4, 5.5 договору і зазначила, що попередній договір був підписаний як гарантія повернення ПП Агрофірмі «Нива-Плюс» поворотної фінансової допомоги у розмірі 186\~500 доларів США, яку повинен був надати відповідач [PERSON] Припускалось, що до нього у власність перейде 50 % статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро», а після погашення ПП Агрофірмою «Нива-плюс» поворотної фінансової допомоги, [PERSON] поверне позивачці зазначену частку статутного капіталу. Це начебто застава частки статутного капіталу поєднаний з особистою порукою. Такий договір розробив [PERSON] та запропонував на підпис [PERSON] Поворотна фінансова допомога ПП Агрофірма «Нива-плюс» у розмірі 186\~500 доларів США не надавалась і не надана до сьогоднішнього часу. У ПП Агрофірма «Нива-плюс» взагалі відсутні будь-які надходження до каси у валюті-доларах США. Оскільки відсутнє основне зобовязання по поверненню поворотної фінансової допомоги ПП Агрофірмі «Нива-плюс» у розмірі 186\~500 доларів США, то є недійсними і будь які правочини щодо забезпечення цього неіснуючого зобовязання. Крім того, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити еквівалент зобовязання в іноземній валюті. У попередньому договорі від 10.06.2015 року зобовязання виражено не в гривні України, а в іноземній валюті доларах США, що є порушенням ст. 524 ЦК України. Поворотна фінансова допомога це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення (п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу). За цивільно-правовою природою поворотна фінансова допомога є позикою та згідно з частиною першою ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є фінансовою послугою. Відповідно до частини першої ст. 5 вищезазначеного Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності. Відповідно до п. 1 розпорядження №5555 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України передбачено можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та надання поручительств відповідно до норм цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовим кредитом є кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під проценти. Таким чином, надавати фінансову допомогу мають право лише фінансові установи. Пунктом 5.5. попереднього договору від 10.06.2015 р. передбачено що: «з 01.01.2016 р. продавець додатково до встановлених графіком сум зобов'язується сплачувати покупцеві відсотки за користування коштами в розмірі 10 (десять) відсотків річних на залишок неповернутих коштів». Тобто, надавати грошові кошти під проценти відповідач не має права взагалі, бо не має статусу фінансової установи. Крім того, спірний договір також є оспорюваний на підставі ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 4.7. договору від 10 червня 2015 р., укладаючи вказаний договір, сторони домовилися, що отримання покупцем частки в розмірі 50 % статутного капіталу TOB «Бєлун-агро» є способом забезпечення контролю покупцем за своєчасністю повернення йому поворотної фінансової допомоги, раніше наданої ПП «Агрофірма «Нива-Плюс» розмір якої узгоджено сторонами та складає 186 500 доларів США, яка має бути повернута покупцю згідно графіка. Позивач посилався на ст. ст. 203, 204, 215, 229, 509, 524, 546, 548, 638 та просив визнати недійсним попередній договір від 10 червня 2015 року. У останньому уточнюючому позові [PERSON] посилалась на ст. 1051, 1046, 1047, 218, 651, 652 ЦК України та зазначила, що з попереднього договору від 10.06.2015 року видно, що ПП Агрофірма «Нива-плюс» повинна була отримати поворотну фінансову допомогу (позику), розмір якої складає 186\~500 доларів США. Згідно пояснень [PERSON], отримання такої позики було узгоджено усним договором, та оскільки його істотною (основною умовою» була поворотна фінансова допомога, яка не отримана до теперішнього часу, то такий договір повинен бути розірваним, а зобовязання за ним припинено. Просила розірвати попередній договір від 10 червня 2015 року, припинивши зобовязання за цим договором. 14.12.2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа ПП «Агрофірма Нива-плюс» про визнання договору недійсним в якому зазначив, що він перебуває у шлюбі з [PERSON], яка 10 червня 2015 року уклала з [PERSON] попередній договір. За п. 4.7 цього договору [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 186\~500,00 доларів США. Пункт 5.5 договору передбачає сплату відсотків у випадку неналежного виконання зобовязання [PERSON] Посилався на ст. ст. 60, 65 СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України і просив визнати недійсним попередній договір від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Приватне підприємство Агрофірма «Нива-плюс» звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про розірвання договору, припинення зобовязання в якому посилалось на ст. ст. 218, 651, 1051, 1046, 1047 ЦК України та зазначило, що вважає необхідним оспорити той факт, що ПП Агрофірма «Нива-плюс» отримувала зазначені в оскаржуваному договір грошові кошти в сумі 186\~500 доларів США. [PERSON] пояснює, що отримання грошової позики було узгоджено усним договором. Оскільки істотною умовою попереднього договору від 10 червня 2015 року була поворотна фінансова допомога, яка не отримана до теперішнього часу, тому позивач просив розірвати попередній договір від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], припинивши зобовязання за цим договором. ТОВ «Бєлун-агро» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс» про визнання недійсним попереднього договору в якому зазначило, що згідно п. 1.1 попереднього договору від 10.06.2015 року вбачається, що [PERSON] зобовязується передати у власність [PERSON] частку в статутному капіталі ТОВ «Бєлун-агро», але не пізніше повного погашення зокрема ТОВ «Бєлун-агро» кредитної заборгованості перед АТ «МетаБанк». Згідно пункту 4.7 попереднього договору від 10.06.2015 року сторони домовилися, що отримання покупцем ([PERSON] А.) частки в розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро» є способом забезпечення контролю покупцем за своєчасністю повернення йому поворотної фінансової допомоги, раніше наданої ПП Агрофірма «Нива-плюс», розмір якої узгоджено сторонами та складає 186\~500 доларів США, яка має бути повернута покупцю згідно графіка. З попереднього договору від 10.06.2015 року видно, що ПП Агрофірма «Нива-плюс» повинна була отримати поворотну фінансову допомогу (позику), розмір якої складає 186\~500 доларів США, але поворотна фінансова допомога на забезпечення повернення якої було укладено оскаржуваний договір не надана [PERSON], основне зобовязання не укладено, договір про забезпечення не містить істотних умов (посилання на дату, час та місце укладення основного зобовязання, його реквізити, сторони, тощо), а тому посилався на ст. 204, 215, 546, 548, 638 ЦК України і просив визнати недійсним попередній договір від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], припинивши зобовязання за попереднім договором від 10 червня 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутності. Представник [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] у письмових запереченнях та в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив суду, що виходячи з ч. 1 ст. 635, ч. 1 ст. 627, ч. 1, 3 ст. 6, ч. 2 ст. 628 ЦК України укладення тієї чи іншої правової (юридичної) форми та конструкції договору є субєктивним правом сторін, а визнання договору недійним може бути здійснено виключно з підстав недодержання вимог закону при укладенні останнього. Попередній договір від 10.06.2015 року є змішаним договором та містить елементи договору купівлі-продажу та застави, що не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Він спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, а саме на перехід права власності від позивача до відповідача на частку в статутному капіталі ТОВ «Бєлун-Агро» та забезпечення зобовязання щодо повернення відповідачеві поворотної фінансової допомоги, наданої ПП «Агрофірма Нива - Плюс». При укладенні цього договору відсутні порушення ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України. Щодо права надання відповідачем поворотної фінансової допомоги зазначив, що ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються ст. 1046-1048 ЦК України. Посилався на ст. 99 Конституції України, ст. ст. 6, 16, ч. 1 ст. 524, 526, 527, 536, ч. 1 ст. 627, 629, 1046, 1047, 1048 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79 цс 14 і вважав, що валюта грошового зобовязання визначена в договорі відповідно до вимог діючого законодавства. На уточнену позовну заяву від 29.10.2015 року посилався на ст. 58 Конституції України, ст. ст. 5, 635 ч. 1 ЦК України, ч. 3 ст. 29 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» та зазначив, що укладення попереднього договору від 10.06.2015 року в простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення відповідає вимогам закону. Щодо непередання [PERSON] грошових коштів у розмірі 186\~500 доларів США ПП Агрофірма «Нива - плюс» зазначив, що із п. 4.4 попереднього договору вбачається що на момент укладення попереднього договору волевиявлення сторін чітко відповідало намірам та розумінню змісту зазначеного правочину, а тому його підписання позивачем свідчить про згоду з його умовами. У пункті 4.7 оспорюваного договору сторони фактично засвідчили факт передання грошових коштів та письмово засвідчили правовідносини, що фактично існували між ними. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] на позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа ПП «Агрофірма Нива-плюс» про визнання договору недійсним посилався на ч. 2 та ч. 4 ст. 65 СК України, ч. 1 ст. 190 ЦК України, правові висновки Верховного Суду України, що викладені у постанові від 19.06.2013 року у справі №6-55цс13 та зазначив, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є предмети матеріального світу та майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Умови попереднього договору від 10.06.2015 року свідчать про надання коштів юридичній особі і не використання останніх в інтересах сімї позивача, у [PERSON] не виникає жодних обовязків, а тому приписи ст. 65 СК України не можуть бути покладені в обґрунтування вимог позовної заяви щодо визнання попереднього договору від 10.06.2015 року недійсним. Факт укладення оспорюваного договору не створює для [PERSON] жодних обовязків, що свідчить про необґрунтованість вимог останнього. Крім того, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують перебування його у шлюбі з [PERSON], а як наслідок є недоведеним твердження [PERSON] щодо необхідності надання згоди на укладення оспорюваної угоди. Просив у задоволенні позову відмовити. На уточнену позовну заяву від 21.12.2015 року [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс» про розірвання договору, припинення зобовязання та позовні вимоги ПП Агрофірма «Нива-агро» до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору, припинення зобовязання представник [PERSON] зазначив, що зі змісту пункту 4.4 попереднього договору вбачається, що на момент його укладення волевиявлення сторін чітко відповідало намірам та розумінню змісту зазначеного правочину, а отже підписання позивачем попереднього договору від 10.06.2015 року свідчить про згоду з умовами попереднього договору та відсутність будь-яких зауважень у сторін. За пунктом 4.7 оспорюваного договору сторони фактично підтвердили факт передання грошових коштів та письмово свідчили правовідносини, що фактично існували між ними, а отже зважаючи на підписання сторонами попереднього договору від 10.06.2015 року посилання позивача щодо не передання коштів є необґрунтованим, та суперечить приписам частини 3 ст. 213 ЦК України щодо тлумачення змісту правочину. Посилався на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013 року №6-63 цс 13, яка передбачає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Посилання позивача на укладення договору позики (поворотної фінансової допомоги) в усній формі не підтверджено жодним доказом і не має жодного значення, оскільки пунктом 4.7 попереднього договору передбачено передання грошових коштів у розмірі 186\~500 доларів США у якості поворотної фінансової допомоги, а відповідно до приписів ч. 1 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Факт передання грошових коштів засвідчено у пункті 4.7 попереднього договору від 10.06.2015 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Представники ПП «Агрофірма Нива-плюс», ТОВ «Бєлун-агро» в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ч. 1 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст. 626 ЦК України, попередній договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обовязків. Стаття 635 ЦК України визначає, що попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах. встановлених попереднім договором. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 10 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір за яким [PERSON] зобовязується на умовах, зазначених у цьому договорі передати у власність [PERSON] належну йому частку в статутному фонді/капіталі ТОВ «Бєлун-агро» в розмірі 760,00 грн., що становить 50 відсотків статутного фонду товариства, а [PERSON] зобовязується прийняти цю частку та оплатити вказану грошову суму, про що оформити договір купівлі-продажу частки у статутному фонді в строк до 20.02.2016 року, але не раніше повного погашення ТОВ «Бєлун-агро», ТОВ «Бєлун-А», ТОВ «Телус-Агро», ТОВ «Нива-Плюс», ПП АФ «Нива-Плюс» кредитної заборгованості перед АТ «МетаБанк», що має бути підтверджено офіційними довідками з банку. Пунктом 4.7 договору передбачено, що укладаючи вказаний договір, сторони домовились, що отримання покупцем частки в розмірі 50% статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро» є способом забезпечення контролю покупцем за своєчасністю повернення йому поворотної фінансової допомоги, раніше наданої ПП Агрофірма «Нива-плюс», розмір якої узгоджена сторонами та складає 186\~500 доларів США, яка має бути повернута покупцю згідно графіка: до 01.10.2015 року 24\~000 доларів США; до 31.12.2015 року 24\~000 доларів США; до 31.12.2016 року 69250 доларів США; до 31.12.2017 року 69250 доларів США. У пункті 4.9 договору закріплено, що після отримання вказаних коштів в сумі 186\~500 доларів США покупець зобовязується здійснити продавцеві зворотній продаж вказаної частки в статутному капіталі ТОВ «Бєлун-агро». При цьому, покупцеві не будуть здійснені будь-які виплати (вартості частини майна товариства та не розподіленого прибутку) при продажу частки товариства (а.с.62-64). Аналізуючи зазначений договір, суд приходить до висновку, що в ньому містяться обовязкові умови, які притаманні попередньому договору купівлі-продажу. Стаття 572 ЦК України передбачає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). З умов, що закріплені в п. 4.7 та п. 4.9 оспорюваного договору видно, що він містить елементи договору застави, яким [PERSON] передала в заставу належні їй 50 % статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро» до виконання зобовязання ПП Агрофірма «Нива-плюс» зі своєчасного повернення [PERSON] поворотної фінансової допомоги у сумі 186\~500 доларів США. Що стосується вимог [PERSON] про визнання попереднього договору від 10 червня 2015 року недійсним, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 14.1.257 Податкового Кодексу України поротною фінансовою допомогою є сума коштів, яка надійшла у користування платнику податків за договором, який не передбачає нарахування процентів або інших видів компенсації у вигляді плати за користування коштами та є обовязковою для повернення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Аналізуючи ст. 14.1.257 Податкового Кодексу України та ст. 1046 ЦК України, суд приходить до висновку, що поворотна фінансова допомога за своєю цивільно-правовою природою є поняттям тотожнім з договором позики. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. ПП «Агрофірма «Нива-плюс» надало суду довідки від 12.01.2016 року та від 05.04.2016 року, які свідчать про те, що грошові кошти в національній валюті або та (або) в іноземній валюті за попереднім договором від 10.06.2015 року в касу підприємства та на розрахункові рахунки не надходили (а.с.141). Відповідач та його представник не надали суду належного письмового доказу, який підтверджує укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги в сумі 186\~500 доларів США та отримання цих грошових коштів ПП Агрофірма «Нива-плюс», а посилались на п. 4.7 цього договору та зазначили, що на момент укладення попереднього договору від 10 червня 2015 року волевиявлення сторін договору, а саме [PERSON] та [PERSON] відповідало намірам та розумінню змісту цього правочину і його підписання [PERSON] свідчить про згоду з його умовами, які викладені у пункті 4.7 та засвідчує факт передання грошових коштів та письмово засвідчили правовідносини, що фактично існували між ними, але суд не може з цим погодитися виходячи з наступного. Із п. 4.7 договору видно, що оспорюваним договором забезпечується зобовязання, яке виникло за договором поворотної фінансової допомоги, який укладено між [PERSON] та ПП Агрофірма «Нива-плюс», тобто сторонами цього договору були фізична та юридична особа, а тому підписання оспорюваного договору фізичними особами [PERSON] та [PERSON] жодним чином не може свідчити про визнання [PERSON] факту отримання грошових коштів у сумі 186\~500 доларів США та підтверджувати цей факт, оскільки остання не була стороною договору. [PERSON] надав суду докази, які підтверджують що він надав грошові кошти в загальній сумі 1\~260\~000 грн. ПП «Агрофірма Нива-плюс» як зворотну фінансову допомогу від засновника, а саме: прибутковим касовим ордером №16 від 10 травня 2012 року в сумі 17\~000 грн. (а.с.66); прибутковим касовим ордером №18 від 14 травня 2012 року в сумі 226\~000 грн. (а.с.66); прибутковим касовим ордером №119 від 20 липня 2012 року в сумі 87\~000 грн. (а.с.67); прибутковим касовим ордером №118 від 20 червня 2012 року в сумі 94\~000 грн. (а.с.67); прибутковим касовим ордером №121 від 12 жовтня 2012 року в сумі 200\~000 грн. (а.с.68); прибутковим касовим ордером №120 від 17 серпня 2012 року в сумі 70\~000 грн. (а.с.67); прибутковим касовим ордером №125 від 25 грудня 2012 року в сумі 78\~324,16 грн. (а.с.69); прибутковим касовим ордером №123 від 18 грудня 2012 року в сумі 147 000 грн. (а.с.69); прибутковим касовим ордером №3 від 12 грудня 2011 року в сумі 59 700 грн. (а.с.68); прибутковим касовим ордером №4 від 15 грудня 2011 року в сумі 5 500 грн. (а.с.67); прибутковим касовим ордером №1 від 1 грудня 2011 року в сумі 15 000 грн. (а.с.68); прибутковим касовим ордером №2 від 12 грудня 2011 року в сумі 70 000 грн. (а.с.68); прибутковим касовим ордером №5 від 23 березня 2012 року в сумі 814 грн. (а.с.66); прибутковим касовим ордером №15 від 10 травня 2012 року в сумі 20\~061,84 грн. (а.с.66); прибутковим касовим ордером №132 від 27 грудня 2012 року в сумі 138 600 грн. (а.с.69); прибутковим касовим ордером №128 від 26 грудня 2012 року в сумі 31 000 грн. (а.с.69), але зазначені документи свідчать про надання фінансової допомоги в гривнях, а не в доларах США, як це зазначено в п. 4.7 договору від 10 червня 2015 року. В них відсутнє посилання на еквівалент доларів США або посилання на виконання зобовязань за оспорюваним договором. Крім того, зазначена відповідачем у розрахунку (а.с.90) сума поворотної фінансової допомоги, що надана за зазначеними прибутковим касовими ордерами складає 157 652,20 доларів США, що є менше ніж заборгованість, яка зазначена в п. 4.7 договору від 10 червня 2015 року. Зміну умов договору позики (поворотної фінансової допомоги) грошових коштів у гривнях, яка укладена між ПП Агрофірма «Нива-плюс» та [PERSON] і надана останнім за зазначеними прибутковими касовими ордерами шляхом переведення їх в доларовий еквівалент повинні були оформлятися шляхом укладення додаткового договору, оскільки предмет договору позики є обовязковою умовою договору позики і може бути змінений тільки за згодою сторін. Суд вважає, що за викладених обставин позивачем не доведено надання відповідачем поворотної фінансової допомоги на тих умовах, як це зазначено в п. 4.7 оспорюваного договору і зобовязання за яким забезпечені 50 % статутного капіталу ПП Агрофірма «Нива-плюс». За ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Стаття 548 ЦК України передбачає, що виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За ст. 3 ЗУ «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. У судовому засіданні встановлено, що основне зобовязання з надання [PERSON] поворотної фінансової допомоги ПП Агрофірма «Нива-плюс» в сумі 186 500 доларів США відсутнє, тому воно є недійсним. За таких обставин забезпечення виконання зобовязання шляхом укладення попереднього договору купівлі-продажу 50 % статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро» є недійсним, оскільки воно суперечить ч. 2 ст. 548 ЦК України. Посилання позивача [PERSON] на порушення п. 5.5 попереднього договору від 10.06.2015 року як такий, що суперечить діючому законодавству, оскільки надавати кошти в позику під проценти мають право лише фінансові установи суперечить ст. 1048 ЦК України, а тому зазначені умови договору відповідають вимогам закону. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] не укладав та не надавав позику (поворотну фінансову допомогу) ПП Агрофірма «Нива-плюс» в розмірі 186\~500 доларів США, тому і наслідки, що повязані з виконанням цього договору не можуть наступити. Слід також зауважити, що заперечення [PERSON], які стосуються зазначення валюти зобовязання в доларах США, то суд не може взяти їх до уваги, оскільки такі умови договору не суперечить діючому законодавству. Позивач [PERSON] також вважала попередній договір від 10.06.2015 року оспорюваним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки забезпечуючи виконання зобовязання, а саме своєчасного повернення поворотної фінансової допомоги в сумі 186\~500 доларів США [PERSON], яка була надана останнім ПП Агрофірма «Нива-плюс», вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважала, що зобовязання вже існує. Стаття 229 ЦК України передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд вважає, що підстави для визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України відсутні, оскільки у пункті 4.7 попереднього договору від 10.06.2015 року зазначено, що сторони домовились, що отримання покупцем частки у розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ «Бєлун-агро» є способом забезпечення контролю покупця за своєчасністю повернення йому поворотної фінансової допомоги, раніше наданої ПП Агрофірма «Нива-плюс», розмір якої складає 186\~500 доларів США. Тобто в договорі чітко визначено, що поворотна фінансова допомога була надана до укладення оспорюваного договору. Укладаючи зазначений договір [PERSON] повинна була діяти розсудливо і впевнитись в існуванні зобовязання, яка забезпечується та вимагати підтвердження існування зобовязання у ПП Агрофірма «Нива-плюс» перед [PERSON] на суму 186\~500 доларів США. Відсутність таких дій зі сторони [PERSON] свідчить про її недбальство і не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 220 ЦК України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. На момент укладення попереднього договору від 10.06.2015 року ч. 3 ст. 29 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачала, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) із складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи. Таким чином, зазначений закон не містив вимог про необхідність нотаріального посвідчення документу про передання прав засновника (учасника) іншій особі у разі внесення змін до установчих документів, які повязані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, тому не було необхідності нотаріально посвідчувати попередній договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Бєлун-агро». За викладених обставин судом не встановлено підстав, що передбачені законом для визнання попереднього договору від 10 червня 2015 року нікчемним. Щодо позовних вимог [PERSON] слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за меж дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Оспорюючи попередній договір від 10 червня 2015 року позивач вважав, що пунктом 4.7 цього договору [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 186\~500,00 доларів США, але зі змісту зазначеного пункту договору видно, що зобовязання з виплати грошових коштів [PERSON] несе ПП Агрофірма «Нива-плюс», а не фізична особа [PERSON] Крім того, позивач зазначав, що пункт 5.5 оспорюваного договору передбачає сплату відсотків у випадку неналежного виконання зобовязання [PERSON], але він не взяв до уваги, що ч. 2 ст. 65 СК України передбачає право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового у випадку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Оспорюваним попереднім договором від 10.06.2015 року [PERSON] не розпорядилась майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а набула обовязки перед [PERSON], тому відсутні підстави, що передбачені ч. 3 ст. 65 СК України для звернення [PERSON] з позовом до суду та оспорювання попереднього договору від 10.06.2015 року. Слід також зауважити, що у позивача не виникає жодних обовязків за попереднім договором від 10.06.2015 року, оскільки за ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя у тому випадку, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї, а також за змістом ст. 73 СК України у разі накладення стягнення на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за зобовязаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя тільки у тому випадку, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Умови попереднього договору від 10.06.2015 року свідчать про надання грошових коштів ПП Агрофірма «Нива-плюс», а не [PERSON] і вони не були використані в інтересах сімї позивача. Слід також зауважити, що звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилався не свідоцтво про одруження від 24.06.2000 року, але не надав суду належного доказу знаходження у шлюбі з [PERSON] За таких обставин підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс», ТОВ «Бєлун-агро» про розірвання договору, припинення зобовязання, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Стаття 651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно ст. 653 ч. 2 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. [PERSON] посилалась на попередній договір від 10.06.2015 року та зазначала, що ПП Агрофірма «Нива-плюс» повинна була отримати поворотну фінансову допомогу (позику) в сумі 186\~500 доларів США, яка не отримала до теперішнього часу, тому попередній договір від 10 червня 2015 року слід розірвати, а зобовязання за ним припинити, але вона не врахувала, ту обставину, що договором від 10 червня 2015 року не встановлено та не передбачено зобовязання з надання грошових коштів. За таких обставин неможливо вважати, що мало місце істотне порушення договору, а саме, що внаслідок ненадання грошових коштів ПП Агрофірма «Нива-плюс» позивач [PERSON] позбавилась того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки за оспорюваним попереднім договором [PERSON] нічого не набувала, а відчужувала належне їй майно з метою забезпечення виконання зобовязання іншою особою. Не доведено [PERSON] і підстави для розірвання попереднього договору від 10 червня 2015 року на підставі ч. 3 ст. 651 ЦК України, оскільки законом та спірним договором не передбачено право на односторонню відмову від договору в повному обсязі. Позивач також вважала, що попередній договір слід розірвати на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК України, але не надала суду доказів істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, оскільки судом встановлено, що жодної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору не відбулося, а ненадання [PERSON] поворотної фінансової допомоги ПП Агрофірма «Нива-плюс» в сумі 186\~500 доларів США мало місце на момент укладення попереднього договору 10.06.2015 року. Підстави для задоволення позовних вимог ПП Агрофірма «Нива-плюс» до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про розірвання попереднього договору від 10 червня 2015 року та припинення зобовязання за ч. 2 ст. 653 ЦК України відсутні виходячи з наступного. Звертаючись з позовом до суду ПП Агрофірма «Нива-плюс» не звернуло увагу на ту обставину, що підприємство є неналежним позивачем, оскільки сторонами попереднього договору від 10.06.2015 року є [PERSON] та [PERSON], а ч. 3 статті 651 ЦК України передбачає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін договору. Суд вважає, що позов ТОВ «Бєлун-агро» до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], ПП Агрофірма «Нива-плюс» про визнання недійсним договору, припинення зобовязання не може бути задоволений з наступних підстав. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців видно, що єдиним засновником ТОВ «Бєлун-агро» є [PERSON], що відповідає вимогам ч. 1 ст. 140 ЦК України. Розмір її внеску в статутному фонді товариства складає 1500 грн. (а.с.166-167). Порядок переходу частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи визначено ст. 147 ЦК України, яка у частині 2 передбачає, що відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Судом встановлено, що [PERSON] скористалась своїм правом на відчуження частини належної їй частки у статутному капіталі ТОВ «Бєлун-агро» і уклала попередній договір купівлі-продажу 50 % статутного фонду цього товариства [PERSON] За ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів, але ТОВ «Бєлун-агро» не довело в чому полягає порушення прав чи законних інтересів товариства відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Outcome: partial