Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки, [PERSON], [INFO], та стягнення з нього аліментів на утримання доньки в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття та на її утримання до досягненню дитиною трирічного віку в розмірі 500 грн. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, з травня 2014 року не турбується про дитину, не цікавиться її розвитком, не намагається зустрітися із дитиною, не сплачує аліменти, а тому позивач вважає, що відповідач підлягає позбавленню батьківських прав відносно доньки на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги заяви. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково, в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 400 грн. щомісячно та на утримання позивача в розмірі 300 грн. щомісячно. В решті позовних вимог просили відмовити. Вказували на те, що позивач та її родина не дають змоги відповідачу спілкуватися з дитиною. Відповідач надає допомогу в утриманні дитини, неодноразово звертався до позивача з метою влаштування зустрічі з дитиною. Представник третьої особи-1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Судом в судовому засіданні залучено в якості третьої особи Орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, від якого надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника та висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача з метою надання часу для мирного врегулювання спору. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], яка мешкає поруч із домоволодінням, в якому проживає позивач та яка показала, що бачила відповідача на території домоволодіння, в якому проживає позивач останнього разу у квітні 2014 року. Допитана в якості свідка [PERSON], мати [PERSON], показала, що з червня 2013 року між позивачем та відповідачем почались скандали, внаслідок яких відповідач припинив спільне проживання з позивачем. Після припинення спільного проживання відповідач перестав піклуватися про життя та здоров`я власної доньки, на повідомлення про поганий стан здоров`я доньки не реагував, матеріально не забезпечував. Допитана в якості свідка [PERSON], мати відповідача, показала, що після припинення спільного проживання відповідач неодноразово намагався зустрітися із донькою, однак за повідомленням відповідача, в зустрічах було відмовлено через неприязне ставлення родичів позивача. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги час з огляду на наступні обставини. Судом по справі встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року. Матір`ю дитини є [PERSON], батьком - [PERSON] /а.с.7/. [PERSON] набула повну цивільну дієздатність [INFO] року /а.с.15/. Станом на день звернення з позовом позивач із дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. Будинок належить [PERSON] - матері позивача та містить належні умови для проживання дитини /а.с.9/. Відповідач разом із позивачем не проживає /а.с.11/. У відповідності до довідки-характеристики [PERSON] проживає разом із батьками, навчається в 11 класі Королівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, наркотики та горілчані вироби не вживає. Скарг та нарікань на позивача не надходило /а.с.12/. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 223 від 17 березня 2015 року, [PERSON] за наявним місцем проживання характеризується позитивно, наркотичні, горілчані вироби не вживає, нарікань та скарг на відповідача не надходило. Опікунська рада вважає за доцільне дати час на виправлення ситуації. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»(Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Водночас, як роз`яснено п.18 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно висновку Служби у справах дітей Новомосковської Районної державної адміністрації, з травня 2014 року відповідач самоусунувся від виховання дитини, за медичною допомогою в разі необхідності звертається мати дитини, відповідач матеріально своєї доньки не забезпечує, відповідач самоусунувся від виховання доньки. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, суд не може погодитись з висновками Служби у справах дітей Новомосковської Районної державної адміністрації, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження саме свідоме нехтування відповідачем своїх обов`язків по вихованню дитини. Так, відповідач пояснив і дані показання фактично підтверджені свідченнями [PERSON], [PERSON], що між позивачем та відповідачем, родичами позивача сталися неприязні стосунки, внаслідок яких відповідач не має змоги спільно проживати з позивачем, належним чином дбати про виховання доньки, хоча має бажання приймати участь у вихованні доньки, внаслідок чого об`єктивних підстав, які-б надавали б змогу суду застосувати такий крайній захід державного впливу, як позбавлення батьківських прав судом не встановлено, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є батьком неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі, досягнуто не було, дитина проживає із позивачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та сторін, той факт, що дитина мешкає разом із позивачем та потребує утримання, та те, що відповідачем не надано суду доказів про наявність у на утриманні інших осіб. При цьому, суд не може прийняти в якості належного доказу на підтвердження стану здоров`я дитини довідку Фельдшера КЗ «ЦПМСД Новомосковського районну Королівська амбулаторія загальної практики сімейної медицини» в зв`язку з неналежним складанням даного документу /а.с.13/. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Щодо стягнення аліментів на утримання позивача, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У відповідності до ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідач є працездатною особою, тому, суд приходить до переконання, що він має можливість надавати матеріальну допомогу матері дитини відповідача в розмірі 300 (триста) гривень 00 копійок щомісячно, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, які-б свідчили про наявність сталого доходу відповідача, на підставі якого можливо б було встановити інший розмір аліментів на утримання дружини з урахуванням сплати на користь дитини аліментів. Інших даних про матеріальний стан одержувача аліментів, а також стан здоров'я дитини і інших обставин, що враховуються при визначенні судом розміру аліментів, суду не надано, що не позбавляє в майбутньому позивача чи відповідача звертатися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 243,60 гривень та з урахуванням ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial