Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 12 березня 2002 року виконавчим комітетом Струсівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області за актовим записом №3 був зареєстрований шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ведення спільного господарства та шлюбні відносини фактично припинені більше року, у зв`язку з чим просить розірвати шлюб. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, однак у телефонному режимі секретарю судового засідання повідомив, що не має змоги з`явитися у судове засідання, просив розглядати справу за його відсутності та проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 березня 2002 року виконавчим комітетом Струсівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області за актовим записом №3 був зареєстрований між сторонами шлюб (а.с.8). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Частиною 2 ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Встановлено, що сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства і не підтримують подружні відносини. Як слідує з письмових пояснень позивачки, подальше сумісне життя з відповідачем є неможливим, через несумісність характерів та втрату взаєморозуміння щодо подальшої побудови сімейних відносин і спільного побуту, вважає що збереження шлюбу є неможливим. Детально проаналізувавши й оцінивши мотиви розлучення, повно і всебічно з`ясувавши фактичні взаємини сторін-подружжя, та, приймаючи до уваги, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а також те, що сторони тривалий час не проживають разом, суд дійшов висновку, що сімейний конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту ст.113 СК України випливає, якщо шлюб розривається судом і в судовому засіданні подружжя не ставить питання про прийняття дошлюбного прізвища, то в резолютивній частині рішення суду у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України про це не зазначається. Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved