Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування якого вказує, що віна є власником 1/6 частки домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.03.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського нотаріального округу АР Крим [PERSON] за реєстровим номером 331. Співвласником 5/6 часток домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори Чернявською Н.О. за реєстровим номером 1-2086 є відповідач. На земельній ділянці по провулку [ADDRESS], розміром 417 кв.м., розташовані: житловий кам'яний будинок, позначений на плані під літ. «А» - житловою площею 34,5 кв.м., загальною площею 55,6 кв.м., навіс (тимчасова будівля) «Б», вбиральня «В», споруди. Під час здійснення права спільної часткової власності між співвласниками нерухомого майна виник спір стосовно порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою. Позивач уточнивши позовні вимоги просить визначити порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою відповідно технічно можливого варіанту, який визначений судово-будівельною експертизою та стягнути з відповідача судові витрати та витрати за проведення судово-будівельної експертизи. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач будучі належно повідомленим про дату та місце слухання справи в судове засідання не явився, поважних причин неявки не повідомив. Суд, зі згоди представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача по доказах, що є в наявності, шляхом ухвалення заочного рішення. Вислухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи № 9473 на будівлю [ADDRESS], всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі є співвласниками домоволодіння [ADDRESS]. Так, [PERSON] є власником 1/6 частки зазначеного домоволодіння на підставі договору дарування від 21.03.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського нотаріального округу АР Крим [PERSON] за реєстровим номером 331 ( ас. 11,12). Власником решти частки вказаного домоволодіння (5/6 часток), є [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори Чернявською Н.О. за реєстровим номером 1-2086 ( а. 9). На сьогодні між сторонами по справі стало питання, щодо визначення порядку користування домоволодінням та визначення порядку користування земельною ділянкою на якій розташоване вказане домоволодіння.. За частинами 1 та 2 статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.. Згідно з пунктом 6.1. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Пунктом 2 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. На підставі ухвали суду від 01 листопада 2013 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза на вирішення якої були поставлені питання щодо визначення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою. Висновком експертизи № 1364 від 22.12.2013 року суду було запропоновано один технічно можливий варіант порядку користування спірним домоволодінням, з урахуванням ідеальних часток співвласників та один технічно можливий варіант порядку користування земельною ділянкою на якій вказане домоволодіння розташоване. Вказаний варіант цілком задовольнив позивача. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про визначення порядку користування домоволодінням [ADDRESS]. Що стосується вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане домоволодіння, то вони задоволенню не підлягають, при цьому суд виходив з наступного. Згідно до даних суду документів, а саме правовстановлюючих документів сторін по справі на спірне домоволодіння, площа земельної ділянки на якій розташоване зазначене домоволодіння складає 417 кв.м.. У відповідності до пп. ґ п. 18 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Відповідно до ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Проте, як вбачається з висновків експертизи № 1364 від 22.12.2013 року, порядок користування земельною ділянкою було визначено виходячи з фактично зайнятої сторонами площі земельної ділянки в розмірі 0,0510 га., що задовольнило інтереси співвласників, але не може бути прийнято судом до уваги, оскільки суперечить зазначеним вище нормам діючого законодавства. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташовано домоволодіння [ADDRESS] не можуть бути задоволенні, оскільки у відповідності до даних, що маються у матеріалах інвентарної справи, сторони фактично користуються більшою земельною ділянкою, ніж була виділена для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою [ADDRESS], зворотного суду доведено не було, отже суду не доведено правомірності користування сторонами по справі земельною ділянкою площею 510 кв.м., що унеможливлює прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі і цій частині заявлених вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 346, 367, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України,

Outcome: partial