Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Підприємства із 100 % іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко» та з врахуванням зменшених під час розгляду справи позовних вимог просила стягнути з відповідача 77 179 грн. 93 коп. матеріальної шкоди у відшкодування вартості втраченого майна і 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позов тим, що проживає в Намібії м.Свакомпунд і 01.08.2015р. вилетіла з м.Віндхук (Намібія) до м.Києва, аеропорт «Бориспіль», до якого прибула о 13.15 годині 02.08.2015р. Того ж дня, приблизно о 13.45 годині вона придбала у касі Підприємства із 100 % іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко» (ТМ «Автолюкс») квиток на автобус за маршрутом: аеропорт «Бориспіль» - м.Запоріжжя, час відправлення 15.00 годин, державний реєстраційний номер автобуса 062-39 КА. Під час передачі багажу водієві на перевезення в багажному відділенні вона оголосила його вартість у розмірі 3 000 доларів США, оскільки у валізі, крім власних речей, були сувеніри і подарунки родичам і друзям, які вона один раз на рік привозить і вони мають для неї не тільки матеріальну цінність. Крім того, речі, які знаходились у валізі, частково були придбані у Намібії, а частково - в Україні. На підтвердження прийняття багажу до перевезення водій видав їй жетон із номером, що відповідав номеру валізи - №47. Під час руху автобуса за маршрутом мали місце зупинки у м.Кременчузі та м.Дніпропетровську, наявність валізи під час зупинок вона не перевіряла. Після прибуття до м.Запоріжжя на зупинці «Каховська» було встановлено, що її валіза у багажному відділенні відсутня. Водії запропонували їй проїхати до центрального автовокзалу м.Запоріжжя, проте й після видачі багажу усім пасажирам, її валіза не знайшлася. З серпня 2015р. вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу зустрічі із керівництвом Запорізького представництва Підприємства із 100 % іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко», щоб вирішити питання про компенсацію вартості втраченого багажу, зустріч відбулася 07.08.2015р., коли їй запропонували компенсацію в розмірі 500 євро. Однак, вона з таким розміром компенсації не погоджується, оскільки вартість втраченого нею майна є значно більшою. В подальшому її письмові звернення щодо відшкодування залишилися без відповіді. Позивачка вважає, що відповідачем порушені її права як споживача, відповідач не забезпечив схоронність багажу, а також не забезпечив як перевізник її прав щодо визначення вартості багажу, що передається для перевезення, чим порушив пункт 77 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМ України №176 від 18.02.1997р. з наступними змінами і доповненнями, ст.ст. 920, 924 ЦК України, пункт 139 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №401 від 27.06.1969р., пункт 9 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вартість втраченого майна визначено нею на підставі чеків, квитанцій та інших платіжних документів, які збереглися, а вартість самої валізи визначена нею за вартістю аналогічної на час розгляду справи з врахуванням її зносу. Щодо моральної шкоди, позивачка вважала, що втратою її багажу, який складався із особистих речей, необхідних їй у користуванні, а також із подарунків, які мали, крім матеріальної й нематеріальну цінність, їй спричинені душевні страждання і переживання, вона вимушена змінювати звичайний спосіб свого життя та свої життєві плани для впорядкування тих незручностей, які настали після втрати багажу, що призвело до дискомфорту і сукупності інших негативних змін в її житті. У зв*язку із чим оцінила спричинену їй моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Просила задовольнити зменшений позов на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 22, 23, 610, 611, 924 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, на спричинення позивачці матеріальної і моральної шкоди з вини відповідача, а також вказала про те, що про цінність валізи позивачка оголошувала водієві усно, ні вона, ні інші пасажири не заповнювали про це окремого документу, при цьому водій автобусу прийняв багаж до перевезення, чим фактично був укладений договір перевезення багажу з відповідною відповідальністю на його збереження; доступна і зрозуміла інформація для пасажирів, як споживачів послуги перевезення, про порядок оголошення вартості багажу для визначення розміру грошової компенсації у разі можливої його втрати, відповідачем забезпечена не була. Крім того, представник позивачки наголосила, що остання тривалий час намагалась вирішити питання миром шляхом. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, недоведеність належними доказами, а також пояснила про те, що позивачка не має належних доказів про перелік речей і їх вартість, які знаходилися у валізі, яка була втрачена, надані нею чеки, квитанції та інші платіжні документи не підтверджують, що саме ці речі знаходилися у її валізі. Крім цього, представник відповідача зазначила, що для відшкодування перевізником вартості втраченого багажу, пасажир повинен оформили письмово договір його перевезення із оголошенням в цьому документі цінності багажу. При цьому вона пояснила, що інформація для пасажирів про те, яким чином і в який порядок оголошується цінність багажу, в автобусі відсутня, пасажирам видаються лише паперові документи на їх перевезення, а багаж перевозиться безкоштовно, тобто, договір про перевезення багажу, на думку представника відповідача, не укладається, кошти за це пасажири не сплачують, а тому перевізник не несе відповідальності за його збереження, пасажирам не видають для заповнення документи щодо вартості багажу, який здається у багажне відділення автобусу. На думку представника відповідача, позивачка повинна була знати, що вона зобов*язана оголосити вартість багажу, що передається для перевезення і вимагати про це документ. Оскільки вона цього не зробила, перевізник не несе майнової відповідальності за втрату валізи позивачки. У зв*язку із наведеним просила в задоволенні позову відмовити. Розглянувши справу в межах зменшених позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивачки і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 02.08.2015р. о 13.15 годині [PERSON] прибула до аеропорту «Бориспіль» в м.Києві із м.Віндхук (Намібія), де вона мешкає в м.Свакомпунд, що підтверджується квитками (а.с. 59 - копії) і відмітками у її закордонному паспорті (а.с. 56-58 - копія паспорту). Того ж дня, приблизно о 13.45 годині позивачка придбала у касі Підприємства із 100 % іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко» (ТМ «Автолюкс») квиток на автобус за маршрутом: аеропорт «Бориспіль» - м.Запоріжжя, час відправлення 15.00 годин, державний реєстраційний номер автобуса 062-39 КА, про що надала суду білет (а.с. 6 - копія) і талон-повідомлення №11647/1092 (а.с. 7 - копія). На підтвердження прийняття багажу до перевезення водій видав їй жетон із номером, що відповідав номеру валізи - №47 (а.с. 6 - копія талону). Як вказувала представник позивачки, під час руху автобуса за маршрутом мали місце зупинки у м.Кременчузі та м.Дніпропетровську і наявність валізи під час зупинок позивачка не перевіряла. Після прибуття до м.Запоріжжя на зупинці «Каховська» було встановлено, що її валіза у багажному відділенні відсутня. Водії запропонували їй проїхати до центрального автовокзалу м.Запоріжжя, проте й після видачі багажу усім пасажирам, її валіза не знайшлася. Такі обставини справи сторонами не оспорювалися. З серпня 2015р. позивачка неодноразово зверталась до відповідача з приводу зустрічі із керівництвом Запорізького представництва Підприємства із 100 % іноземним капіталом «ААЗ Трейдінг Ко», щоб вирішити питання про компенсацію вартості втраченого багажу, про що надала суду копію заяви (а.с. 8-9) з доказами її відправлення і вручення відповідачу 19.08.2015р. (а.с. 10 - копії опису вкладення, квитанцій). 11.09.2015р. до відповідача звернувся представник позивачки [PERSON] (а.с. 11-12 - копія заяви, 13 - копія чеку про відправлення), яка отримана відповідачем 14.09.2015р. (а.с. 14 - копія поштового повідомлення), на яку ПІК «ААЗ Трейдінг Ко» було надано відповідь від 07.10.2015р., з якої вбачається про те, що відповідач відмовляється відшкодувати позивачці вартість втраченого багажу у тій сумі, яка нею запропонована, у зв*язку з відсутністю доказів оголошення його цінності у квитку на перевезення багажу (а.с. 60 - копія відповіді). В матеріалах справи є товарні чеки, квитанції та інші платіжні документи щодо придбання речей на території України і в Намібії (а.с. 41-52 - копії), а також відомості із мережі інтернет щодо вартості валізи, аналогічної тій, що була втрачена відповідачем (а.с. 53 - копія). Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Стаття 910 ЦК України передбачає, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов*язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов*язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажиру та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів. З аналізу правового змісту вказаної норми матеріального права випливає, що договір перевезення пасажиру і багажу є двосторонньою угодою, укладається усно, наприклад, при купівлі квитка або шляхом здійснення конклюдентних дій, наприклад, здавання багажу перевізнику. Тобто, вчинення пасажиром такої дії як здавання багажу в багажне відділення та прийняття цього багажу перевізником є конклюдентною дією, яка сама по собі вже свідчить про укладення договору перевезення багажу. Наведене свідчить про реальний характер договору перевезення багажу. Документом, який підтверджує здавання багажу для перевезення є вантажна квитанція, яка в спірному випадку мала форму жетона з №47. Отримання пасажиром такого документу є доказом виконання ним обов*язку щодо оплати перевезення багажу. Тобто, дія позивачки [PERSON] по здаванню свого багажу в багажне відділення автобусу відповідача і отримання про це вантажного жетону свідчить про укладення між сторонами договору перевезення багажу. Заперечення представника відповідача проти позову з тих підстав, що, на її думку, договір перевезення багажу між позивачкою і відповідачем не укладався, перевезення багажу здійснюється відповідачем безкоштовно, спростовується послідовними конклюдентними діями обох сторін і отриманням позивачкою документу про здавання нею багажу для перевезення. Коментована стаття 910 ЦК України передбачає право (не обов*язок) пасажира під час здавання багажу до перевезення оголосити його цінність. Відповідно до ст.924 ЦК України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталася внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало (частина 1). Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (частина 2). З правового змісту цієї норми випливає висновок про те, що загальною умовою відповідальності перевізника при втраті багажу є його вина, яка припускається і саме перевізник має обов*язок доводити, що втрата багажу настала внаслідок обставин, яким він не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, тобто саме перевізник зобов*язаний доводити свою невинуватість і таким чином законодавець закріпив презумпцію вини перевізника. З питання правозастосування ст.924 ЦК України існує Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у справі №6-2086цс15 від 23.03.2016р., згідно якого саме на перевізника законодавець покладає обов*язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, спричинених непереборною силою. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, не зумовленого непереборною силою, відповідно до частин 1 ст.924 ЦК України не звільняє перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. В спірному випадку, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів про втрату багажу позивачки внаслідок непереборної сили, натоміть відповідач намагається перекласти свою відповідальність за схоронність багажу на позивачку. Пунктом 139 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №401 від 27.06.1969р. передбачено, що автотранспортні підприємства або організації несуть матеріальну відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, а також за прострочку в доставці його, якщо не доведуть, що втрата, недостача, псування або пошкодження, а також прострочка сталися не з їх вини. За втрату і нестачу багажу автотранспортне підприємство або організація несе відповідальність у таких розмірах: а) багажу, прийнятого до перевезення з оголошеною цінністю, - в розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона нижче його справжньої вартості; б) багажу, прийнятого до перевезення без оголошення цінності, - в розмірі вартості втраченого або невистачаючого багажу. Тобто, законодавством допускається перевезення багажу з оголошенням його цінності і без такої, при цьому, умови перевезення баражу з оголошенням його цінності або без такого оголошення визначаються саме виконавцем послуги перевезення, саме перевізник визначає, на яких умовах він погоджується перевезти багаж пасажира, при цьому останній погоджується на запропоновані саме перевізником умови або шукає іншого перевізника з більш сприятливими для нього умовами. В спірному випадку відповідач як перевізник прийняв до перевезення багаж позивачки без вимоги від неї письмового оголошення його цінності, що свідчить про укладення між сторонами договору перевезення багажу саме з такою істотною умовою і про прийняття перевізником на себе разом із багажем для його перевезення відповідальності за його схоронність на весь час транспортування. Крім цього, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачка в спірному випадку підпадає під визначення споживача в його розумінні згідно п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказано, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов*язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов*язків найманого працівника, у зв*язку із чим такі правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». В ст.ст. 4, 15 вказаного вище Закону, закріплюється право споживача на інформацію стосовно продукції, товару або послуги, яку він придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити для особистих потреб (ст.4). Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою (ст.15 ч.1). Право споживача на повну інформацію щодо товару або послуги кореспондується із відповідним обов*язком виробника надати споживачу таку інформацію у зрозумілій і доступній формі до укладення угоди про придбання товару або замовлення послуги. Так, відповідно до частини 2 ст.15 цього ж Закону, інформація, передбачена частиною 1 цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв*язку . Таким чином, саме відповідач як виконавець послуги перевезення повинен був довести до позивачки як споживача своєчасно і доступно інформацію про умови надання послуги перевезення багажу, інакше кажучи, якщо б перевізник виконав свій обов*язок про надання позивачці інформації про те, що він не несе відповідальності за схоронність багажу, переданого йому в багажне відділення без оголошення його цінності, то, можливо, позивачка скористалася би послугами перевезення у іншого перевізника. Підсумовуючи вказане вище, суд приходить до висновку про те, що перевізник має з одного боку законодавчо закріплену презумпцію вини та повну відповідальність за схоронність багажу, а з іншого боку як виробник послуг перевезення, також, має обов*язок надати пасажиру як споживачу повну інформацію про характер і умови послуги, яку він надає, в тому числі і щодо надання інформації стосовно розміру і об*єму відповідальності перевізника при здаванні багажу до багажного відділення за його схоронність, межі відповідальності перевізника у разі втрати або пошкодження багажу, наслідки оголошення або не оголошення його цінності, запропонувати споживачу скласти письмовий документ про оголошення цінності багажу і у разі відмови останнього заповнити такий документ, зафіксувати цей факт. Тобто, законодавець передбачаючи відповідальність перевізника за втрату багажу і закріплюючи законодавчо презумпцію його вини, надав останньому свободу у застосуванні можливостей вибору істотних умов договору перевезення, в тому числі право пропонувати пасажиру письмово оголосити цінність багажу, який здається для перевезення або зафіксувати відмову в такому оголошенні, оскільки саме перевізник несе матеріальну відповідальність за його схоронність і розуміє про свій обов*язок відшкодувати вартість багажу у разі його втрати або пошкодження. Крім цього, згідно пункту 9 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець зобов*язаний протягом місяця відшкодувати збитки, що виникли у зв*язку з втратою, псуванням чи пошкодженням речі, прийнятої ним від споживача для виконання робіт (надання послуг)… У відповідності до пункту 40 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою КМ України №176 від 18.02.1997р. з наступними змінами і доповненнями, за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов*язується безпечно перевести пасажира до пункту призначення, а в разі здавання ним багажу - доставити до пункту призначення багаж та видати його пасажиру або уповноваженій ним особі. Пасажир зобов*язується внести установлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу до багажного відділення - плату за його перевезення. Право на отримання багажу має пасажир, що здав його для перевезення (пункт 77 Правил). Пасажир під час здавання багажу для перевезення має право оголосити його цінність, сплативши встановлену суму (пункт 78 Правил). Тобто, оголошення цінності багажу є правом, а не обов*язком пасажира. Багаж (його частина), не доставлений особі протягом 14 діб після надходження заяви про його видачу, вважається втраченим і пасажирові, що оголосив цінність багажу, повертається компенсація у зазначеному розмірі та платі, що справляється за його перевезення. У разі, коли цінність не оголошувалася, пасажирові повертається плата, що справлялася за перевезення багажу, а розмір компенсації визначається у судовому порядку (пункт 80 Правил). Таким чином, відповідачу як перевізнику повинно було бути відомо про розмір його відповідальності у разі не оголошення цінності багажу пасажиром та втрати цього багажу. Підсумовуючи наведене вище, при вирішенні даного спору суд виходить із презумпції вини перевізника за збереження багажу; не доведення відповідачем втрати багажу внаслідок обставин, яким він не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, тобто перевізник не довів перед судом свою невинуватість у втраті багажу позивачки; порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині завчасного надання повної і доступної інформації позивачці як споживачу послуги перевезення наслідків не оголошення нею цінності багажу, який здається в багажне відділення для перевезення; з обов*язку саме відповідача як перевізника вчинити комплекс дій, направлених на фіксацію цінності багажу, що отримується ним для перевезення, для використання в майбутньому цієї зафіксованої цінності при визначенні грошової компенсації у разі можливої втрати багажу чи його пошкодженні і саме з таких мотивів в їх сукупності суд приходить до висновку, що саме відповідач в спірних правовідносинах несе обов*язок щодо спростування розміру грошової компенсації багажу, заявленого позивачкою в даному спорі. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошової компенсації вартості втраченого багажу. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд виходить із того, що його вартість заявлена позивачкою в розмірі 77 179 грн. 93 коп. відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню саме у вказаній сумі. Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно пункту 5) частини 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх потреб мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції відповідно до закону. У відповідності до частини 2 ст.22 цього ж Закону, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тобто, спірні правовідносини передбачають відшкодування моральної шкоди. В пункті 3) частини 2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв*язку із знищенням чи пошкодженням її майна. В спірному випадку, майно позивачки фактично знищено шляхом його втрати, що свідчить про спричинення їй моральної шкоди і формує правову підставу для її відшкодування відповідальною особою. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачці, суд враховує характер і обсяг фізичних та моральних страждань і переживань позивачки, їх тривалість, можливість відновлення, ціну позову, сукупність доказів, які надані позивачкою в обґрунтування позову, ступінь вини відповідача, а також усі обставини справи у їх сукупності та співставленні, виходячи з наданих суду доказів та принципів розумності і справедливості, а також співмірності розміру матеріальної і моральної шкоди, у зв*язку із чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди позивачці 3 000 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України, а також Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави, від сплати якого позивачка звільнена на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», за позовну вимогу про відшкодування матеріальної в сумі 771 грн. 80 коп. і за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди пропорційно до частини її задоволення судом в сумі 1 378 грн., а всього: 2 149 грн. 80 коп.

Outcome: partial