Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON], звернулась з позовом до [PERSON] про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] [NUMBER] від 13.08.2003 року, виданий [PERSON] на підставі розпорядження Лубенської райдержадміністрації від 03.07.2003 року. Позов мотивований тим, що 09.07.2002 року [PERSON], тітка позивача, склала заповіт, яким позивачу заповіла земельний пай с.[NUMBER] від 20.12.1996 року. 13.08.2013 року на підставі розпорядження Лубенської райдержадміністрації від 03.07.2003 року № 303 взамін сертифікату с.[NUMBER] від 20.12.1996 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER], площею 3,96 га. [INFO] року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] її земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER] від 13.08.2003 року, успадкував [PERSON] В наступному, при розгляді спорів між сторонами щодо спадщини, виявилося, що при оформленні Державного акта на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER] від 13.08.2003 року було допущено описку - неправильно зазначено кадастровий номер. На думку позивача, спадкоємцем спірної земельної ділянки за заповітом має бути саме він. Однак через технічну помилку в Державному акті нотаріус не зміг ідентифікувати земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER] від 13.08.2003 року з земельною ділянкою, яку заповіла [PERSON] Внаслідок цього нотаріус не зміг встановити, що спірна земельна ділянка охоплюється заповітом та склав свідоцтво на право на спадщину за законом на позивача. Для захисту своїх прав просить скасувати цей Державний акт. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач проти задоволення позову заперечив. Представник третьої особи, Управління Держгеокадастру у Лубенському районі Полтавської області, в судовому засіданні просив позов задовольнити. Треті особи, територіальна громада в особі Таранденцівської сільської ради та Лубенська районна державна адміністрації, своїх представників в судове засідання не направили. До суду надіслали клопотання про розгляд справи за їх відсудності. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 09.07.2002 року [PERSON], тітка позивача, склала заповіт, яким позивачу заповіла належний їй земельний пай с.[NUMBER] від 20.12.1996 року. 13.08.2003 року на підставі розпорядження Лубенської райдержадміністрації від 03.07.2003 року № 303 взамін сертифікату с.[NUMBER] від 20.12.1996 року [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER], площею 3,96 га. Також встановлено, що при оформленні Державного акта на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER] від 13.08.2003 року було допущено описку - неправильно зазначено кадастровий номер. [INFO] року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] її земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку с.[NUMBER] від 13.08.2003 року успадкував [PERSON], якому видано свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] від 23.11.2005 року. На підставі цього свідоцтва [PERSON] оформив Державний акт про право власності на спірну земельну ділянку на своє ім'я, при виготовленні якого допущену технічну помилку було виправлено. Вказані обставини справи визнаються учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. (Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 25.12.2013 року). На думку позивача, внаслідок допущеної технічної помилки в державному акту були порушені його спадкові права, оскільки саме він є спадкоємцем спірної земельної ділянки за заповітом. Суд не погоджується з таким висновком. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Із змісту заповіту, складеного 09.07.2002 року вбачається, що [PERSON] заповідала позивачу сертифікат на право на земельну частку (пай) с.[NUMBER] від 20.12.1996 року, а не саму земельну ділянку, яка їй у власність в натурі виділена не була. У 2003 році [PERSON] самостійно реалізувала належне їй на підставі сертифікату право вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), отримавши у приватну власність землю (пай), про що свідчить виданий на її ім'я державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Із змісту пункту 17 перехідних положень Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правостановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Таким чином, на дату відкриття спадщини, право [PERSON], на частку (пай), підтверджене сертифікатом, було припинене. Правом, передбаченим статтею 1254 Цивільного Кодексу України, згідно якої заповідач мала право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, чи внести до заповіту зміни, [PERSON] не скористалась. (Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 03.04.2013 року № 6-51918св12). Оскільки позивачем не доведене право на спірну земельну ділянку, допущена технічна помилка не могла вплинути на таке право. Також помилковими є висновки, що свідоцтво про право на спадщину [PERSON] було видане внаслідок незнання нотаріуса про допущену технічну помилку в Державному акті. В судовому засіданні досліджено матеріали спадкової справи на майно померлої [PERSON] (при дослідженні матеріалів справи № 539/400/17). Встановлено, що нотаріус був повідомлений про те, що спадкове майно [PERSON] складається в тому рахунку з права власності на спірну земельну ділянку. Також був повідомлений про заповіт, складений на ім'я позивача. Незважаючи на це нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом саме відповідачу. Зібрані у справі докази не дають підстави для висновку, що неправильне зазначення кадастрового номеру вплинуло на таке рішення. З урахуванням викладеного, оскільки позивач не довів порушення свого права внаслідок допущеної технічної помилки в Державному акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] [NUMBER] від 13.08.2003 року, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed