Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яким в остаточній редакції просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 1368853,07 гривень, з яких: сума основного боргу - 140963,00 гривень, сума відсотків за користування грошовими коштами - 202986,72 гривень, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 1017714,24 гривень, інфляційні збитки - 7189,11 гривень. Позов мотивованим тим, що 23 липня 2020 року позивач надала відповідачу у позику 5000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 23 серпня 2020 року. У встановлений строк відповідач зобов`язання не виконав, грошових коштів не провернув. Відтак, заборгованість відповідача за договором позики від 23 липня 2020 року становить 5000 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют НБУ станом на 19 січня 2021 року (на день подання позову) складає 140963,00 гривень. Зазначена сума основного боргу підлягає стягненню з відповідача. Крім того, у договорі позики від 23 липня 2020 року сторони обумовили, що за прострочення виконання своїх зобов`язань за цим договором позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % річних від простроченої суми. Відтак, за період з 29 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року з відповідача підлягають стягненню відсотки у розмірі 202986,72 гривень, пеня у розмірі 1017714,24 гривень, а також інфляційні збитки у розмірі 7189,11 гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 вересня 2021 року повернуто позивачу [PERSON] заяву про збільшення розміру позовних вимог. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Стрикаль М.В. належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, представник позивача - адвокат Стрикаль М.В. надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 липня 2020 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США строком до 23 серпня 2020 року. Згідно пункту 2 договору позики, позичальник отримав грошові кошти від позикодавця ще до підписання цього договору. У встановлений строк боржник [PERSON] свого зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно частин першої - третьої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 23 липня 2020 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідачем під час судового розгляду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Як вбачається зі змісту договору, позивач передав, а відповідач отримав в борг суму в іноземній валюті, зокрема в доларах США, неповернута сума боргу за договором позики складає 5000 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві просила стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики саме у національній валюті гривні. Відповідно до вимог ст.ст. 4,5 ЦПК України, спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який вона просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може обирати між кількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Наведене з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства, у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, і дає змогу забезпечити реальне поновлення у порушених правах. Суд не має права виходити за межі позовних вимог для визначення ефективного способу захисту права замість позивача. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач у своїй позовній заяві не ставить питання щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті, суд стягує суму боргу за договором позики та інші нарахування за договором позики саме в гривні з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, що відповідає нормам ЦК України та судовій практиці. Станом на день ухвалення рішення курс гривні по відношенню до долара США становить 26,7452 гривні. Отже, сума боргу за договором позики складає 133726 гривень (5000х26,7452). В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 23 липня 2020 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у повному обсязі у розмірі 133726 гривень. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом першим договору позики від 23 липня 2020 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 23 серпня 2020 року. Договором обумовлено, що прострочкою виконання зобов`язання за цим договором буде недотримання строку повернення позики більше ніж на п`ять днів. Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Пунктом 7 Договору позики від 23 липня 2020 року встановлено, що позичальник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також триста шістдесят п`ять процентів річних від простроченої суми. Відтак, у зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьохсот шістдесяти п`яти процентів річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань за період часу з 29 серпня 2020 року до 19 січня 2021 року. Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 23 липня 2020 року складає 133726 гривень, а тому саме на цю суму нараховуються проценти в розмірі трьохста шістдесяти п`яти річних та інфляційні нарахування відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Позивачем заявлені вимоги про стягнення трьохсот шістдесяти п`яти процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат за період з 29 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року, що складає 144 дні. Отже, сума процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 липня 2020 року за період з 29 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року, виходячи із суми основного боргу, складає 192565,44 гривень, сума інфляційних нарахувань - 6820,03 гривень. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1017714,24 гривень, суд зазначає наступне. Пунктом 4 договору позики від 23 липня 2020 року встановлено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань за цим договором позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення. Пеня повинна бути сплачена в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день прострочення. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 23 липня 2020 року складає 133726 гривень, а тому саме на цю суму нараховується пеня в розмірі 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення. Позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за період з 29 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року, що складає 144 дні. Отже, сума пені за договором позики від 23 липня 2020 року за період з 29 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року, виходячи із суми основного боргу, складає 962827,20 гривень. Разом тим, згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Частиною другою статті 616 ЦК України визначено, що суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи, що заборгованість за договором позики складає 133726,00 гривень, а розмір пені становить 962827,20 гривень, що значно перевищує розмір збитків кредитора, з огляду на те, що позивач не вжив заходів щодо зменшення розміру пені, звернувшись до суду лише після спливу 144 днів, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до розміру основного зобов`язання та відсотків, тобто до 326291,44 гривень, що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, а саме - справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 липня 2020 року, провадження №61-39194св18. Отже, загальна сума боргу за договором позики від 23 липня 2020 року, яка підлягає стягненню з відповідача становить 659 402,91 гривень, з яких: сума основного боргу - 133726 гривень, сума відсотків за користування грошовими коштами - 192565,44 гривень, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 326291,44 гривень та інфляційні збитки - 6820,03 гривень. Згідно квитанції № 0.0.1981443063.1 від 18 січня 2021 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1403 гривні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 675,85 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial