Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді двох земельних ділянок, що розташовані на території Плавської сільської ради. Вказує, що завжди вважала, що це майно перейде їй за заповітом, як на єдину доньку, проте, звернувшись до Плавської сільської ради дізналась про наявність заповіту її батька [PERSON] на ім`я [PERSON] , яка недовгий час була співмешканкою померлого. Пояснює, що завжди знаходилась рядом зі своїм батьком та наскільки їй було відомо, батько за життя не складав заповіт на випадок своєї смерті, тим більше на користь [PERSON] , яка не надавала йому жодної допомоги та не утримувала його матеріально та не здійснювала за ним догляд. Вважає, що складання заповіту не було волевиявленням померлого, що підтверджується тим, що померлий звертався до працівників міліції з заявою на неправомірні дії [PERSON] . У батька не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON] . З огляду на це вважає, що даний заповіт був складений під впливом обману, помилки або в момент його вчинення [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Крім того, наполягає на тому, що заповіт підписаний не її батьком, так як там міститься не його почерк та підпис, що порушує вимоги до правочину. На підставі викладеного, просить суд визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON] на користь [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги. Вказує, що батько не міг скласти заповіт на користь [PERSON] , оскільки неодноразово скандалив із нею та вимагав повернути речі, які вона в нього забирала. Вважає, що підписуючи заповіт він думав, що підписує інший документ, або взагалі він не підписував його. Коли вона у 2014 році почала оформляти спадщину після смерті батька і дізналась, що існує заповіт на відповідача, то дуже здивувалась, оскільки відповідач псувала йому життя, має неблагополучну родину та від життя із нею батько заробив хронічні хвороби. Наполягає, що батько часто випивав та був в неадекватному стані, тому, можливо, на момент підписання заповіту він був нетверезий. Просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Пояснили, що [PERSON] за життя склав заповіт на користь своєї співмешканки, з якою мешкав більше двадцяти років. Підстав вважати, що такий заповіт є недійсним не має, оскільки цей правочин відповідав його волі, був підписаний самим [PERSON] , який перебував у адекватному стані та мав змогу усвідомлювати свої дії та керувати ними. Зазначають, що позивач, звертаючись до суду мотивує позовні вимоги одразу декількома підставами, а саме відсутністю волевиявлення батька в момент підпису заповіту, а також тим, що він його не підписував, що не узгоджується один з одним. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки, остання сама зазначила, що дізналась про існування заповіту на [PERSON] ще 14 лютого 2014 року, коли звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька. Разом з тим, до суду позивач звернулась після спливу трирічного строку із порушення строку давності. Незважаючи на це, просять суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, встановив факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 20 лютого 1975 року Новоолексіївською селищною радою, акт. запис № 11, [PERSON] народилась [INFO] . В графі батько вказаний: [PERSON] . 09 вересня 1995 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , виданого 09 вересня 1995 року Новоолексіївською селищною радою, акт. запис № 66. Прізвище дружини після укладання шлюбу - [PERSON] 10 жовтня 2001 року вищевказаний шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] , виданого 10 жовтня 2001 року Генічеським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонської області, акт. запис № 155. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище [PERSON] . Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 25 листопада 2013 року виконавчим комітетом Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області, акт. запис № 14. Причина смерті: хронічна недостатність кровообігу, атеросклероз сосудів головного мозку. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що після смерті [PERSON] . Генічеською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2014 року було заведено спадкову справу № 55734916. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказує, що була впевнена, що спадщина у вигляді земельних ділянок, що належала її батьку перейде до неї, але звернувшись до нотаріуса та до Плавської сільської ради вона дізналась про заповіт, складений нібито її батьком, дійсність якого вона й оскаржує в судовому порядку. Так, зі змісту заповіту, посвідченого [PERSON]. секретарем виконкому Плавської сільської ради 16 листопада 2005 року, зареєстрованого у реєстрі за № 105, вбачається, що [PERSON] здійснив розпорядження, що на випадок його смерті спадкоємцем земельної ділянки, посвідченої державним актом серії [NUMBER] від 10 листопада 2003 року та земельної ділянки, посвідченої актом серії [NUMBER] від 10 листопада 2003 року є [PERSON] . Заповіт підписаний заповідачем [PERSON] у присутності [PERSON] . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На підставі заповіту, 19 грудня 2017 року [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину земельних ділянок, площею 3,6401 га, 2,5998 га що знаходяться на території Плавської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане підтверджується відповідними свідоцтвами, серії [NUMBER] , [NUMBER] та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 грудня 2017 року. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з частиною 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно з ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. При розгляді позовів про визнання оспорюваного заповіту недійсним із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для недійсності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. (п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7). Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Згідно з частиною 1 та 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В наведеній нормі викладено вичерпний перелік підстав, які визначають недійсність заповіту. Так, за наявності підстав складення заповіту особою, яка не мала на це право або складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, такий заповіт є нікчемним. У разі встановлення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, такий заповіт визнається недійсним. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Крім цього, суд враховує роз`яснення Пленум Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9, згідно з якими при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судом встановлено, що підставою виникнення права відповідача на спадкування земельних ділянок є правочин: заповіт. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, вказує на наявні обставини, які викликають сумніви у дійсності заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] . Зокрема, вважає, що складання оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , оскільки він був складений під впливом обману, помилки або не усвідомлення своїх дій та (або) не можливості керувати ними. Таким чином вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, не було дотримано таких вимог до правочину, як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його волі. Разом з тим, вказує, що заповіт був підписаний не її батьком. Суд не погоджується з аргументами позивача, вважає їх не обґрунтованими та не підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами. Так, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, судом встановлено що 16 листопада 2005 року [PERSON] зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті - склав заповіт на користь [PERSON] . Посилання позивача про те, що спірний заповіт був підписаний іншою особою та іншім почерком та підписом, не характерним для її батька не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, з огляду на наступне. Для з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, з метою перевірки справжності підпису [PERSON] , судом було задоволено клопотання позивача та призначено судову почеркознавчу експертизу та отримано відповідний висновок експерта № 4-33 від 23 травня 2019 року. Слід зазначити, що суд сприяв у забезпеченні прав учасників справи та неодноразово задовольняв клопотання позивача щодо витребування доказів, де містяться зразки почерку чи підпису батька позивача, необхідних для направлення експерту на дослідження. Разом з тим, додаткові матеріали для виконання експертизи суду надані не були, повторна експертиза чи клопотання про витребування нових доказів не заявлялись, у зв`язку із чим, експертиза була проведена за клопотанням позивача на підставі наявних зразків. Так, відповідаючи на питання щодо того виконаний підпис в графі «підпис» у заповіті [PERSON] від 16 листопада 2005 року, [PERSON] або іншою особою судовий експерт зазначив про неможливість відповісти на вказане питання, з огляд на неоднозначну оцінку виявлених результатів дослідження та недостатню кількість наданого порівняльного матеріалу. З дослідницької частини експертизи вбачається, що вказане зумовлено тим, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні окремі ознаки не можуть бути підставою для позитивного чи негативного висновку, оскільки збіги ознак не утворюють індивідуальну або близьку до неї сукупність. Встановити чи є ознаки, що різняться варіантами підписів [PERSON] не вдалося, оскільки експерту було надано лише один вільний зразок підпису [PERSON] , також як й не вдалося встановити чи є ці ознаки ознаками почерку іншої особи. Запитання: «Чи виконано підпис в графі «підпис» у заповіті [PERSON] від 16 листопада 2005 року навмисно зміненим почерком не вирішувалось через те, що встановити чи виконаний досліджуваний підпис [PERSON] або іншою особою не виявилось можливим. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З метою об`єктивної оцінки доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в судовому засіданні була допитана в якості свідка особа, яка безпосередньо була присутня при складанні заповіту. Так, свідок [PERSON] пояснила, що у період з 1998 по 2010 рік вона була секретарем виконкому Плавської сільської ради. У 2005 році до неї особисто звернувся [PERSON] із бажанням скласти заповіт. Так, надав необхідні документи, акти на землю, які він й хотів заповісти та особисто здійснив підпис у складеному заповіті. Пояснює, що на момент складання заповіту [PERSON] був адекватний, тверезий та підстав вважати, що на нього здійснюють вплив не було. Вказане також вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Плавської сільської ради 28 грудня 2017 року № 778. З огляду на відсутність чіткого висновку експерта, який вказував би на виконання підпису у спірному заповіті не [PERSON] , а іншою особою, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що спірний заповіт підписаний особисто [PERSON] . Доводи позивача щодо невідповідності заповіту справжньої волі заповідача суд також відхиляє, оскільки вони є суперечливими, ґрунтуються виключно на припущеннях, і фактично зводяться до невдоволення заповідальним розпорядженням [PERSON] . Пояснення позивача про те, що у батька не було підстав складати заповіт на користь [PERSON] спростовуються тим, що [PERSON] тривалий час мешкав із відповідачем та перебував із нею у незареєстрованому шлюбі, що підтверджується, зокрема, поясненнями самого позивача, яка неодноразово наголошувала, що [PERSON] була співмешканкою її батька, проте її вказівка, що такі відносини були нетривалими протирічать іншим зібраним у справі доказам. Так, [PERSON] був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] за місцем проживання відповідача, із якою перебував у стосунках до 12 травня 2013 року, що вбачається із досліджених довідок, виданих виконавчим комітетом Плавської сільської ради 11 лютого 2014 року № 69 та 29 грудня 2017 року № 777. (а.с. 5, 41) Вказане також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які також пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом більше двадцяти років, поки у травні 2013 році [PERSON] не почав жити разом із [PERSON] . Суд не бере до уваги в якості доказу письмову заяву [PERSON] , в якій вона викладає пояснення з приводу справи, оскільки остання, будучі викликаною до судового засідання в якості свідка для дачі пояснень не з`явилась, не була допитаною безпосередньо в суді, не була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве свідчення та за відмову від давання показань та не була приведена до присяги. Посилання позивача на те, що батько у 1997 році був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] не підтверджується жодними доказами та не впливають на сам факт перебування [PERSON] та [PERSON] у тривалих відносинах на момент складання заповіту. Твердження позивача про те, що померлий звертався до працівників міліції з заявою на неправомірні дії [PERSON] також не є підтвердженням відсутності його волевиявлення при складанні заповіту. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] адресована начальнику Генічеського РО УМВС, в якій просить розібратись в тому, що його колишня співмешканка [PERSON] не віддає його власні речі, документи земельного акту та інше майно. Проте така заява датована 11 листопада 2013 року та не містить жодних відміток про прийняття її уповноваженим органом або про її направлення. Крім того, у відповіді Начальника Генічеського ВП ГУНП від 13 квітня 2018 року, наданого на запит суду зазначається, що згідно Інтегрованої інформаційно-пошукової системи «Армор» [PERSON] до Генічеського відділу поліції не звертався. Не доведено позивачем й фактів, які б вказували на складання [PERSON] спірного заповіту під впливом обману, помилки, тощо. Відсутні й відомості, що на момент складання у 2005 році заповіту [PERSON] страждав на алкогольну залежність, або не мав змогу усвідомлювати свої дії та керувати ними. Суд зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. (Правова позиція у постанові ВС від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12) Так, довідка, видана Генічеською ЦРЛ 12 грудня 2018 року № 52/07 підтверджує перебування [PERSON] на обліку у лікаря нарколога у період з 1988 року 1998 рік з діагнозом синдром алкогольної залежності. В 1998 році знятий з обліку у зв`язку з одужанням. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що померлий завжди вів себе адекватно, не зловживав спиртними напоями та по складу свого характеру його важко було би примусити робити щось проти своєї волі. Пояснення свідка [PERSON] , яка являється колишньою дружиною померлого про те, що він один раз на три-чотири місяці приходив до неї п`яний не свідчать про його страждання на алкогольну залежність чи на нездатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] про те, що за життя [PERSON] обіцяв залишити усе своє майно єдиній доньці є їх суб`єктивною думкою, яка не може свідчити про відсутність його волевиявлення при складанні правочину. Суд також враховує, що заповіт був складений ще 16 листопада 2005 року та [PERSON] мав змогу скасувати дію заповіту, що не було здійснено. Виходячи з таких загальних засад цивільного законодавства, як автономія волі та вільне волевиявлення, майнова самостійність, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, законодавець надав кожному свободу заповідального розпорядження своїм майном, яка обмежується лише правом на обов`язкову частку у спадщині (ст. 1241 ЦК України). За змістом ст. 1235 ЦК України, заповідач при вирішенні юридичної долі свого майна на випадок смерті не зобов`язаний зазначати та оголошувати причини свого рішення, пояснювати його чи заздалегідь повідомляти про нього. Відтак, при вирішенні питання про недійсність заповіту суд не вправі керуватись лише ставленням позивача до спірного заповіту як до несправедливого, оскільки це буде тягти спотворення волі заповідача. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності та вимоги ст. 1257 ЦК України, суд доходить переконливого висновку про те, що позивачем не наведено жодного доказу на підтвердження складання заповіту особою, яка не мала на це права та того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Обставини, на які покликається позивач повністю спростовані під час розгляду справи по суті, тому позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той ;звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, питання про застосування строку позовної давності не вирішується. Понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню за позивачем у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed