Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про зобов»язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона згідно Державного акту на землю, виданого 19 жовтня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року, є власницею земельної ділянки загальною площею 0,0681 га для ведення садівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. З минулого року вона конфліктує з [PERSON], який є її сусідом по вказаній земельній ділянці, яка межує разом з її земельною ділянкою, з приводу того, що він самовільно зайняв належну їй частину земельної ділянки та щороку саджає на ній рослини, погрожує, що знесе паркан, в разі якщо вона його поставить. Вважає, що відповідач порушує її права власності на земельну ділянку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги від 10 травня 2017 року та ордеру адвоката від 16 травня 2017 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка згідно Державного акту на землю, виданого 19 жовтня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року, є власницею земельної ділянки загальною площею 0,0681 га для ведення садівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.7, 8, 9, 10). Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Позивачка важає, що [PERSON], який є її сусідом по вказаній земельній ділянці, яка межує разом з її земельною ділянкою, та власником земельної ділянки площею 0,0100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], самовільно зайняв належну їй частину земельної ділянки та щороку саджає на ній рослини. Проте доказів порушення права позивача матеріали справи не містять, а тому за відсутності доказів про порушене право, позов підлягає відмові у задоволенні. Окрім того, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб порушеного права (не уточнені позовні вимоги). Так, позивачем ставиться питання про зобов»язання відповідача не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою (уцілому), при цому позивач вважає, що лише частка земельної ділянки зазнає впливу з боку відповідача, не вказавши її розміри, розташування тощо, й не вказавши у який спосіб вимагає усунення перешкод, при цьому згідно принципу дистозитивності суд не враві виходити за межі позовних вимог, а відповідно до редакції позовних вимог (а.с. 3) суд не може ухвалити законне рішення, яке підлягало б виконанню. Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження, яке відповідно до ст. 124 Конституції України, ухвалюється судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. У цивільному судочинстві судове рішення виноситься по суті правових вимог місцевими загальними судами, а у разі зміни судового рішення по суті - в апеляційному і в касаційному порядку. Діюче процесуальне законодавство, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим. Зрозумілість судового рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення. В судовому засіданні, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, за положенням якої суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, враховуючи забезпечення прав позивача в судовому засіданні, з»ясовував питання щодо правильності обраного ним способу захисту порушеного права та необхідності уточнення позовних вимог, проте останній погодив правильність обраного способу порушеного права та відсутності підстав для їх уточнення. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права, й у тому числі не уточнені позовні вимоги, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, судом за наявності наданих доказів по справі, не встановлено порушення прав позивача щодо вільного її користування спірною земельною ділянкою, й з урахуванням не визначеного (уточненого) позивачем способу усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі вищевикладеного, ст. 152 ЗК України,

Outcome: dismissed