Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», [PERSON] про припинення поруки, в подальшому уточнивши позовні вимоги, та просить визнати недійсним п. 3.2 договору поруки №1473-08 від 24 березня 2006 року, укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON]; визнати вищевказаний договір поруки припиненим з 25 червня 2009 року, а також стягнути з Банку на її користь суму судових витрат. В подальшому, ухвалою суду від 18 березня 2014 року відповідач ПАТ «УкрСиббанк» був замінений на правонаступника ТОВ «Кей-Колект», у зв'язку з викупом прав вимоги в ПАТ «УкрСиббанк» за договором факторингу №2 від 13 лютого 2012 року. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 24 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1473-08 ПОУ Н. В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та позивачкою 24 березня 2006 року був укладений договір поруки №1473-08, за яким остання зобов'язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором. Також вказує, що 25 червня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитом і встановив її у розмірі 10, 99 %, а пізніше змінив до 12, 99 % річних. Тобто Банк без згоди на те позивачки, як поручителя за кредитним договором, збільшив обсяг її відповідальності, що є підставою для припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Окрім того, вважає, що п.3.2 договору поруки від 24 березня 2006 року не відповідає вимогам закону, суперечить принципам розумності та справедливості, а тому є підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] та вказав, що договір поруки №1473-08 від 24 березня 2006 року був підписаний позивачкою та вона погодилась з всіма його умовами. Пунктом 3.2 даного договору було передбачено, що порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по вищевказаному кредитному договору. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2012 року задоволені позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з них у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № 1473-08 ПОУ Н від 24 березня 2006 року у розмірі 3 826 958, 50 грн. Дане рішення набрало законної сили 30 жовтня 2013 року. Таким чином, суд в рамках вищевказаної цивільної справи вже досліджував питання щодо законності нарахування відсоткової ставки за вищевказаним кредитним договором та стягнення заборгованості з [PERSON], як поручителя. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1473-08 ПОУ Н, відповідно до якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування та на умовах повернення грошові кошти у сумі 413 900, 00 швейцарських франків зі сплатою 8, 99 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення до 24 березня 2027 року включно (а. с. 14). В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] 24 березня 2006 року був укладений договір поруки №1473-08, за яким остання зобов'язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (а. с. 7). Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору поруки від 24 березня 2006 року кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору позичальнику, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою розуміється як візування змін в кредитний договір поручителем, так і отримання згоди шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями і т. д. За п. 3.2 вищезазначеного договору поруки, порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по вищевказаному кредитному договору. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу №2, за яким всі права та обов'язки за кредитним договором про надання споживчого кредиту, укладеного між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», перейшли від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» (а. с. 55). Тому ухвалою суду від 18 березня 2014 року відповідач ПАТ «УкрСиббанк» був замінений на правонаступника ТОВ «Кей-Колект». Також судом встановлено, що 25 червня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитом і встановив її у розмірі 10, 99 % річних, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а. с. 8). Про зміну відсоткової ставки [PERSON] не була повідомлена Банком, як того передбачає п. 2.1 договору поруки №1473-08 від 24 березня 2006 року, жодних листів на її адресу з цього приводу не надходило. Представник ТОВ «Кей-Колект» надав до суду копію листа №78343 ДР від 17 липня 2008 року адресованого [PERSON] про підвищення розміру процентної ставки на 2%, чим збільшувався обсяг відповідальності поручителя. Однак до суду не був наданий доказ того, що вказаний лист був направлений та отриманий позичальником. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частинами 1 та 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін. За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Таким чином, з аналізу норм чинного законодавства та судової практики слідує, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, здійснене за згодою банка і боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у «Висновках ВСУ, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 1 півріччя 2013 року», а також в п. 5 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, оскільки підвищення процентної ставки за основним зобов'язанням відбулось без відповідного повідомлення про це позивачки, то у суду є підстави для визнання поруки №1473-08 від 24 березня 2006 року припиненою від 25 червня 2009 року. У судовому засіданні також встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року, задоволені позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з них у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором № 1473-08 ПОУ Н від 24 березня 2006 року у розмірі 3 826 958, 50 грн. (а. с. 76, 79). Однак суд вважає, що наявність рішення суду про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором не є доказом того, що Банком не були порушені вимоги договору поруки щодо належного сповіщення поручителя про підвищення відсоткової ставки. Тому доводи ТОВ «Кей-Колект» про те, що судами вже досліджувалось питання щодо законності нарахування відсоткової ставки за кредитним договором, спростовуються вищенаведеними обставинами. За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Ураховуючи викладене, твердження ТОВ «Кей-Колект» про те, що договір поруки №1473-08 від 24 березня 2006 року був підписаний позивачкою та вона погодилась з всіма його умовами, у тому числі з п. 3. 2 цього договору, є безпідставним, оскільки п. 2.1 договору поруки чітко визначена необхідність узгодження з поручителем змін та доповнень до кредитного договору, унаслідок яких збільшується відповідальність останнього. Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки. Вирішуючи питання про визнання недійсним пункту 3.2 договору поруки № 1473-08 від 24 березня 2006 року, суд вважає таку позовну вимогу обґрунтованою, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент її укладення вимог ст. 203 ЦК України. Таким чином, оскільки п. 3.2 договору поруки містить положення, які суперечать як вимогам ч. 1 ст. 559 ЦК України, так і положенням, закріпленим пунктом 2.1 цього ж договору, то суд вважає можливим визнати його недійсним, як такий, що не відповідає вимогам закону. Доводи представника ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні про пропущення позивачкою строків позовної давності для звернення до суду з дійсним позовом спростовуються тим, що [PERSON] дізналась про порушення свого права лише після винесення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 17 жовтня 2012 року про стягнення з неї солідарно з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Тому строк позовної давності слід рахувати саме з цієї дати. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що [PERSON], як поручителю, не було відомо про збільшення обсягу її відповідальності у вигляді підвищення відсоткової ставки за кредитним договором з 25 червня 2009 року, тому п. 3.2 договору поруки суперечить положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України та п. 2.1 договору поруки, яким кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору позичальнику, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, і є підстави для визнання недійсним п. 3.2 та припинення договору поруки. Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок порушення Банком прав позивачки, вона понесла додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 114, 71 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ТОВ «Кей-Колект». Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved