Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON], у якому просила визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу № 1 від 09.05.2015 року, а також визнати за нею право власності на приміщення бані, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що 07.03.2008 року, на підставі Договору купівлі-продажу № 1 (далі - Договір) [PERSON] придбала у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» с. Карачіївці приміщення бані, площею 230 кв. м. 09.05.2015 року на підставі договору купівлі-продажу № 1 вона придбала у [PERSON] вказане приміщення бані, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], та вартість якого становить 6000 грн. Пункт 2.2 укладеного між сторонами Договору передбачає, що передача цього майна здійснюється за актом прийому-передачі, що підписується повноважними представниками сторін і є невід'ємною частиною Договору. Того ж дня, на виконання умов Договору відповідачем було фактично передано приміщення бані, та на підтвердження цього факту між ними був підписаний акт прийому-передачі майна, а позивач у свою чергу передала відповідачу кошти за це майно в сумі 6000 грн. про що остання власноручно написала розписку про отримання коштів. Для юридичного оформлення вказаного нежитлового приміщення [PERSON] замовила проведення технічної інвентаризації, та отримала технічний паспорт на нерухоме майно склад-баня, що по [ADDRESS], Віньковецького району, Хмельницької області. 08.02.2016 року позивач звернулась до реєстраційної служби Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з метою проведення державної реєстрації нежитлового приміщення, однак, 09.02.2016 року їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі рішення реєстраційної служби Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області за № 28150012. Підставою відмови слугував той факт, що на реєстрацію були подані документи, які не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однак, уклавши 09.05.2015 року договір купівлі-продажу, досягнувши згоди по всім істотним умовам договору та фактично його виконавши, нотаріально посвідчити його виявилось неможливим. Адже [PERSON] у момент підписання договору запевнила, що достатньо простої письмової форми, без нотаріального посвідчення, а потім позивачу стало відомо про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, з невідомих їй підстав почала постійно ухилятись від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, та на неодноразові звернення обіцяла вжити заходів щодо нотаріального посвідчення даного Договору, однак жодної дії, яка б була спрямована на виконання цього, здійснено не було. Тому своїми діями, які виражаються в ухиленні нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, [PERSON] порушує її права як законного володільця, оскільки [PERSON] позбавлена можливості у визначеному чинним законодавством порядку зареєструвати право власності на нежитлове приміщення у зв'язку з неможливістю надати для проведення реєстрації належно оформленого договору купівлі-продажу, а відтак у неї виникла об'єктивна підстава для захисту своїх законних прав та інтересів у судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] -[PERSON] позов підтримала повністю з підстав, зазначених у ньому, та просила задовольнити. У судове засідання 12.08.2016 року позивач та представник не з'явились. Представником було надано через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] своїм правом на участь у розгляді справи не скористалась, натомість подала до суду письмову заяву про визнання позову та слухання справи за її відсутності, вказавши, що позов вона визнає, вважає, що він підлягає до задоволення у зв'язку з обґрунтованістю та відповідністю викладених у позові обставин фактичним даним. Представник третьої особи -- відділу з питань державної реєстрації Віньковецької районної державної адміністрації Хмельницької області, залученої до участі у справі у порядку правонаступництва як Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області ухвалою суду від 02.07.2016 року у суд на розгляд справи також не з'явився, хоча був повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Встановлено, що ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 03.10.2006 року було порушено провадження про визнання СТОВ «Надія» с. Карачіївці банкрутом, та призначено арбітражного керуючого [PERSON] За період процедури ліквідації товариства ліквідатором відповідно до рішення зборів кредиторів було реалізовано майно боржника зі знижкою 30 % від оціночної вартості шляхом прямого укладання договорів купівлі-продажу на загальну суму 15574,00 гривень, у тому числі приміщення бані стартовою ціною 6469,00 гривень. Наведене підтверджується ксерокопією звіту ліквідатора у справі № 4/231-Б щодо визнання СТОВ «Надія» банкрутом, наданим суду Господарським судом Хмельницької області, та ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2008 року. Матеріалами справи також встановлено, що 07.03.2008 року між СТОВ «Надія» в особі ліквідатора [PERSON] та [PERSON], тобто відповідачем, у простій письмовій формі було укладено договір № 1 купівлі-продажу, згідно якого покупець [PERSON] придбала приміщення бані вартістю 4530,00 гривень площею 230 м.кв., що знаходиться у с. Карачіївці, та на підставі акту прийому-передачі від 14.03.2008 року вказане майно було передане ліквідатором покупцю. 09.05.2015 року [PERSON] шляхом укладання у простій письмовій формі договору купівлі-продажу відчужила придбане нею приміщення бані, що розташоване у [ADDRESS], [PERSON], та цього ж дня передала його останній на підставі акту прийому-передачі майна. У подальшому, а саме 08.02.2016 року позивач [PERSON] з метою проведення державної реєстрації права власності на приміщення бані звернулась із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до державного реєстратора, однак рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 28150012 від 09.02.2016 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації прав власності на приміщення бані в [ADDRESS], оскільки документи, подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам ст. 657 ЦК України, згідно якої договори купівлі-продажу нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК). Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов'язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК). Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону від 11 лютого 2010 р. № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, з огляду на наведене, укладений між сторонами 09.05.2015 року договір купівлі-продажу приміщення бані, передбачав як нотаріальну форму договору, так і державну реєстрацію. Водночас, відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін .При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину (п. 13). Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, виходячи із аналізу наведеної правової норми, позивачем у позові про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України є особа, яка вже є власником. Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона набула права власності на спірне майно, а тому відсутні правові підстави для задоволення її вимоги про визнання за нею права власності на приміщення бані в порядку ст. 392 ЦК України. Крім того, як випливає із матеріалів справи, відповідачем [PERSON] визнано, що майно вона відчужила [PERSON] шляхом укладення між ними в простій письмовій формі договору купівлі - продажу від 09.05.2015 року, який нотаріально не посвідчувався. Отже відповідач [PERSON], яка повністю визнала позовні вимоги, та позивач [PERSON], не позбавлені можливості звернутись до нотаріуса по питанню посвідчення вказаного договору. Що стосується визнання позову відповідачем [PERSON], то в силу вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав. За наведених обставин, у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed