Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. Позов мотивує тим, що 27.09.2003 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Шлюб укладено вперше. 25.03.2004 року у них народився син [PERSON], а 22.07.2009 року донька [PERSON]. Зазначає, що на даний момент сімейні відносини між нею та відповідачем припинено, спільного господарства вони не ведуть. Внаслідок повної протилежності характерів та поглядів на життя шлюб між нею та відповідачем зберегти неможливо, на примирення з відповідачем вона не згідна категорично. З огляду на викладене вказує, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Також зазначає, що відповідач офіційно не працює, проте їздить на заробітки до країн Євросоюзу та має високий дохід. На утриманні відповідача інших дітей, непрацездатних батьків, дружини не має, стан здоровя відповідача задовільний. В добровільному порядку відповідач кошти на утримання їхніх дітей не надає, іншої участі в утриманні дітей не бере. Разом з тим, їхні діти перебувають у віці інтенсивного росту та розвитку, навчаються і зумовлені цим витрати повністю здійснює вона. З огляду на викладене, вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання їхніх дітей в розмірі 1500 грн. на двох дітей. З посиланням на викладене просить суд розірвати укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб, зареєстрований 27.09.2003 року виконавчим комітетом Чопської міськради, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 53, та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1500 грн. щомісячно, із врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 14.03.2017 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подавши заяву щодо розгляду справи без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Баллок) [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у [INFO] за актовим записом № 53, що стверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ФМ № 070849, виданим 27.09.2003 року виконкомом Чопської міської ради. Згідно з даними свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії 1-ФМ № 168979, виданим виконкомом Чопської міської ради 09.04.2004 року, та свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії 1-ФМ № 140378, виданим виконавчим комітетом Чопської міської ради 05.08.2009 року, їх батьком значиться відповідач [PERSON], а мати позивач [PERSON] Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, на даний момент шлюб між ними є лише формальним, сторони не підтримують сімейних стосунків, про що свідчить зміст позовної заяви. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180 СК України\~батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Статтею 184 СК України\~встановлено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~звернуто увагу суддів на те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК\~аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7\~ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2\~ст. 182 СК. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд враховує майновий стан сторін, те, що позивач веде догляд за дітьми, а відповідач має працездатний вік, нерегулярний дохід, не заперечує проти позовних вимог, а тому, суд вважає, що вимоги [PERSON] слід задовольнити і стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання двох дітей. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2017 року становить 1689 грн., така сума аліментів повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Виходячи з наведеного, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 640,00 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір у сумі 640,00 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved