Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON], про стягнення неустойки (пені) по аліментах. Позов мотивований тим, що відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 18 серпня 2008 року з [PERSON], стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі ј частини усіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 липня 2008 року, виконавчий лист виданий 26 вересня 2011 року. Зазначений виконавчий лист перебуває на виконанні у старшого державного виконавця Калинівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, де було відкрито виконавче провадження за № 3020359. Позивач зазначає, що в період з 30 березня 2015 року по 01 лютого 2018 року у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів за вказаним виконавчим листом, яка станом на 01 березня 2018 року становила 42 228,77 гривень. 17 травня 2018 року на адресу позивача надійшов лист державного виконавця, в якому зазначено, що позивач має право звернутись до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України у зв'язку з виникненням заборгованості по сплаті аліментів. Заборгованість зі сплати аліментів виникла з причин приховування відповідачем своїх доходів, які він отримував, коли був працевлаштований за кордоном, що виявлено під час розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Тобто, в ході розгляду зазначеної справи Вінницьким міським судом Вінницької області 28 лютого 2017 року винесено ухвалу про витребування доказів, а саме інформації щодо працевлаштування та отримання офіційного заробітку (доходу) [PERSON] на території Республіки Польща. За результатом розгляду зазначеної ухвали суду, Головним територіальним управлінням юстиції у Вінницькі області направлено матеріали, складені судом Республіки Польща, з яких стало відомо про отримання [PERSON] доходів під час його працевлаштування у Республіці Польщі, які він приховав від позивача та Калинівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Після отримання зазначеної інформації позивач звернулась до державного виконавця з проханням здійснити перерахунок розміру аліментів у відповідності до отриманих відомостей про розмір заробітної плати відповідача за кордоном. В результаті цього державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості по аліментах. Позивач зазначає, що заборгованість по аліментах за виконавчим листом № 2-2788-2008 від 26 вересня 2011 року у період часу з 30 березня 2015 року по 01 лютого 2018 року виникла внаслідок приховування [PERSON] своїх доходів, тобто виключно з його вини. Нарахована сума заборгованості відповідачем не оспорювалась і була сплачена ним у період з 01 червня 2018 року по 06 червня 2018 року. Позивач також вказує, що зазначені обставини свідчать про визнання відповідачем своєї вини у виникненні заборгованості по аліментах, і оскільки заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом в якому просить стягнути із відповідача на її користь неустойку (пеню), що згідно складеного нею розрахунку, за весь час прострочення сплати аліментів, становить 42 461,77 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задоволити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, заяв та клопотань до суду не надав. Представник відповідача [PERSON], заявлені позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх задоволення в повному обсязі. З'ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру, або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 29 серпня 2008 року із [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі ј частини усіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 липня 2008 року, на основі чого 26 вересня 2011 року видано виконавчий лист (а.с.4, 24). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів відмовлено (а.с.5-10, 25-30). Згідно довідок - розрахунку, виданих Калинівським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, заборгованість по аліментах відповідача станом на 01 березня 2018 року становить 42 228,77 грн. Обставини виникнення заборгованості по сплаті аліментів, а також її розмір [PERSON], не оспорювались. Заборгованість ним погашена в липні місяці 2018 року (а.с.11-12). Як вбачається із матеріалів справи, Калинівським районним відділом ДВС ГТУЮ у Вінницькій області 17 травня 2018 року, на адресу позивача [PERSON] направлено лист - повідомлення, в якому роз'яснено її право на звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ст. 164 ч. 1 КК України, оскільки відповідачем [PERSON] допущено заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці (а.с.13). Копіями квитанцій від 01 червня 2018 року, 04 червня 2018 року та 05 червня 2018 року, підтверджується погашення [PERSON] заборгованості по аліментах в повному обсязі (а.с.14). Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Частиною другою статті 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на вказане, суд приходить до переконання, що батьки зобов'язані забезпечувати дитину всім необхідним, однак в межах своїх фінансових можливостей. В судовому засіданні встановлено, проти чого не заперечила і представник відповідача, що відповідачем сплачувались аліменти на утримання сина, однак не в тому розмірі, який було зазначено в рішенні суду, а саме не зі всіх видів його доходу (заробітку), що потягло за собою виникнення заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла в в зв'язку із ненаданням ним державному виконавцю документів щодо розміру його доходів (заробітку), тому суд вважає, що заборгованість за аліментами утворилась саме з вини відповідача. Частиною першою ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до положень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом ст. 196 СК України, пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість, неустойка за прострочення сплати аліментів нараховується не на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за кожен день прострочення без її накопичення в прогресії, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Згідно Постанови ВП Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Позивачем до позовної заяви додано розрахунок пені у період з березня 2015 року по лютий 2018 року, відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 42 461, 77 грн. (а.с.15). На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved