Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14.10.2008 р. [PERSON] за договором позики отримав від [PERSON] гроші в сумі 157000 грн. під 2,3 % в місяць. В обумовлений договором строк гроші повернуті не були, у звязку з чим позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача. 19.04.2011 р. рішенням Дарницького районного суду стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок повернення основного боргу з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2008 по березень 2011 р. включно 205994,62 грн., судові витрати в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн., а всього 207814,62 грн. На виконання рішення суду 17.04.2012 р. було видано виконавчий лист. На цей час рішення суду не виконано. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 348584,76 грн. з яких 231104,00 грн. - проценти за договором позики за період з 19.04.2011 р. по 19.08.2016 р., а також інфляційні втрати за період з 19.04.2011 р. по 31.07.2016 р. у сумі 117480,76 грн. (8075,37 грн. + 67981 грн. + 39093 грн. + 785 грн. 314 грн. + 1860,30 грн. = 117794,76 грн.). Позивач у судове засідання не зявилася, направила заяву про слухання справи у її відсутності. Відповідач у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, причини неявки суду невідомі. За таких обставин суд приходить до висновку слухати справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 ч. 1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 року по справі № 6-25цс14 передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань. У силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Тобто порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року по справі № 5-86кз 16, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно із ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2011 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок повернення основного боргу з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2008 року по березень 2011 р. включно 205994 грн. 62 коп., судові витрати у виді судового збору в сумі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн., а всього 207814 грн. 62 коп. Означеним рішенням суду було встановлено, що 14.10.2008 р. [PERSON] отримав в борг у [PERSON] гроші в сумі 157000 грн. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача з урахуванням суми позики, часу, протягом якого [PERSON] користувався чужими грошовими коштами, підлягають стягненню проценти за період з 19.04.2011 р. по 19.08.2015 р. у сумі 231104,00 грн., які розраховані наступним чином: 157000х2,3:100х64. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за користування чужими коштами. Сума інфляційних нарахувань за час прострочення за період з 19.04.2011 р. по 31.07.2016 р. становить 115672,36 грн., яка розрахована наступним чином: За період з 19.04.2011 р. по 30.04.2011 р. 748,36 грн. (157000 грн. х 1,3:100:30х11). За період з 01.05.2011 р. по 31.12.2011 р. - 157,00 грн. (157000 грн. х -0,1 (0,8+0,4-1,3-0,4+0,1+0,1+0,2):100. За 2012 р. -314 грн. (157000 грн.х-0,2:100 = - 314,00 грн.). За 2013 р. 785,00 грн. (157000 грн.х0,5:100 = 785,00 грн.). За 2014 р. 39093,00 грн. (157000 грн.х24,9:100 = 39093,00 грн.). За 2015 р. 67981,00 грн. (157000 грн.х43,3:100 = 67981,00 грн.). За період з 01.01.2016 р. по 31.07.2016 р. 7536,00 грн. (157000 грн. х 4,8 (0,9-0,4+1+3,5+0,1-0,2-0,1):100. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути проценти від суми позики у розмірі 231104,00 грн. та інфляційні нарахування у сумі 115672,36 грн., а всього 346776,36 грн. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позов. Позов заявлено з ціною 348584,76 грн. та задоволено на суму 346776,36 грн., тобто на 99,48 % (346776,36х100:348584,76). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, понесений ним за оплату судового збору у сумі 3467,72 грн. (3485,85х99,48:100).

Outcome: partial