Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Позивачка є інвалідом першої групи, залишилась самотньою людиною, часто хворіла та за станом здоров'я не мала можливості самостійно себе утримувати та вести господарство, є такою, що потребую постійного стороннього догляду. Відповідачка - [PERSON] є дочкою [PERSON], а тому вона пообіцяла матері допомагати, утримувати та доглядати її довічно, однак з однією умовою, що частина квартири, яка належить позивачці дістанеться їй, а не іншим членам родини. 01 квітня 2004 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір дарування 45/100 частин квартири [ADDRESS]. Однак з моменту укладання договору і по теперішній час, відповідачка до позивачки не приходить, ніякої матеріальної допомоги не надає, веденням господарства не займалась. За станом здоров'я позивачка неодноразово перебувала у лікарнях, однак [PERSON] ніколи її не відвідувала, станом здоров'я не цікавилась, допомоги не надавала. Позивачка стверджує, що відповідачка з 2013 року взагалі вибула у невідомому напрямку, відомості про її місце проживання позиваці невідомо, що підтверджується актом про не проживання від 12 квітня 2017 року складеним головою ЖБК «Центральний-22» та мешканцями будинку. Позивачка стверджує, що при підписанні договору дарування, вона не мала наміру передавати приналежну їй частину квартири у власність відповідачки, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання. В порядку ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У зв'язку з тим, що при укладанні 01 квітня 2004 року договору дарування позивачка не розуміла правових наслідків вчиненого правочину та мала намір передати приналежну їй частину квартири у власність відповідачці за умови отримання від неї допомоги - харчування, сплату комунальних послуг, придбання взуття, одягу тощо, що передбачає договір довічного утримання, позивачка вважає що укладений договір повинен бути визнаний недійсним, як вчинений під впливом помилки. На підставі викладеного, позивачка просила визнати договір дарування 45/100 частин квартири [ADDRESS] від 01 квітня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских Світланою Борисівною, зареєстрований в реєстрі за №2101 - недійсним. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що відповідачка пообіцяла допомагати їй, утримувати, доглядати, а тому вона погодилась укласти з нею договір. Позивачка вважала, що вона укладає договір довічного утримання, проте фактично вона зрозуміла, що уклала договір дарування. В судовому засіданні позивачка також пояснила, що відповідачка взагалі декілька років з нею на зв'язок не виходить, про своє місце проживання не повідомляє. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи неодноразово викликалась, однак за останнім місцем реєстрації не проживає. Окрім того, суд викликав відповідачку через оголошення на сайті Суворовського районного суду м. Одеси. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутності відповідачки, згідно положень ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування від 01.04.2004р., відповідно до якого [PERSON] (іпн. [NUMBER]) подарувала, а [PERSON] (іпн. [NUMBER]) прийняла в дарунок 45/100 частин квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Русских С.Б., у реєстрі № 2101. В судовому засіданні представник позивачки, а також позивачка пояснили, що при підписанні договору дарування [PERSON], не мала наміру передавати приналежну частину квартиру у власність Відповідача, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання, а про те, що це не так, дізналась лише після звернення за юридичною допомогою для роз'яснення їй, на якій підставі Відповідач за життя Позивача стала власником приналежної їй квартирі. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення то такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім, випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставин, щодо яких помилялась сторона правочину (229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність квартиру, яке має значну цінність, взамін набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та доглядом довічно, За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивачка стверджує, що вона помилилась у правовій природі договору дарування, тобто неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Факторами, які вплинули на волевиявлення позивачки є те, що вона є особою похилого віку, її стан здоров'я був незадоволений, вона бажала отримувати сторонню допомогу від її дочки, яка її умовила це зробити. Необхідно також відзначити, що зі сторони відповідачки не надходило жодного відзиву або заперечення на позовні вимоги, а тому суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. На підставі викладеного,

Outcome: approved