Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON], з участю залученого органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради на підставі ст. 45 ЦПК України, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач посилається на те, що 21.03.2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який на даний час проживає разом з нею. Спору щодо проживання дитини з нею між ними немає та наразі вона займається його вихованням, лікуванням та повністю його забезпечує. Зазначає, що спочатку їх сімейне життя складалось добре, проте протягом останнього року шлюбні відносини між ними поступово погіршились та тепер у їх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага. Це спричинено систематичним зловживанням відповідачем алкогольними напоями, внаслідок чого він взагалі перестав допомагати їй вести домашнє господарство. Таким способом свого життя відповідач залишив без належної батьківської уваги їх дитину, унеможливив нормальне спілкування з нею та поклав обовязок утримання їх сімї лише на неї. Ця поведінка відповідача продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для неї, приносить їй лише негативні емоції, душевні страждання та значні фінансові витрати. Крім цього, відповідач останнім часом почав погрожувати їй фізичною розправою та наносити їй удари. Вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування. Її неодноразові прохання не вживати алкоголь та допомагати їй утримувати сімю не дали жодних результатів. Відповідач не вважає за потрібне змінювати свою поведінку та спосіб життя. Продовжувати такі шлюбні відносини вона не бажає. Також позивач вказує, що кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стають їх дитина та батьки, що тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє їй душевні страждання. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося її самопочуття, вона перебуває у стані постійного стресу, у неї порушився сон і погіршилася працездатність. Позивач наполягає на розірванні шлюбу та вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя її з відповідачем, як подружжя, та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Зауважує, що надання строку на примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, оскільки вищевказані обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів, а тому це лише погіршить стан її відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг в часі. Крім того, позивач зазначає, що їх спільний син [PERSON] проживає разом з нею та її батьками. Основну роль у вихованні та розвитку дитини відігравали вона та її батьки. На даний момент місцем реєстрації дитини є адреса реєстрації матері, а тому вважає, що при розірванні шлюбу малолітнього сина необхідно залишити при матері. За твердженням позивача з моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріально їй та їх спільній дитині на допомагає. Всупереч вимогам ст. 180 СК України відповідач ухиляється від свого обовязку щодо утримання малолітньої дитини. Між нею та відповідачем на момент предявлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання. На момент подання позову відповідач в порядку ст. 188 СК України від обовязку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно зі ст. 189 СК України між сторонами не укладено. При визначенні розміру аліментів позивач просить суд взяти до уваги, що дитина постійно хворіє, що в свою чергу потребує великих витрат на лікування та медикаменти. Вказує, що у неї є інформація, що відповідач не має постійного заробітку, оскільки офіційно не працює, відтак, просить суд визначити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що беручи до уваги, що дитина проживає разом з нею та не досягла трьохрічного віку, то просить суд стягувати з відповідача на її користь кошти на утримання в розмірі 2500,00 грн. на підставі ч. 2 ст. 84 СК України. З посиланням на викладене позивач просить суд: розірвати шлюб між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON], укладений 21.03.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матірю [PERSON]; стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] в розмірі 3000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви й до моменту досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] кошти на її утримання у розмірі 2500,00 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення малолітньою дитиною [PERSON], трьохрічного віку, тобто до 11.05.2018 року. Позивач та її представник у даному судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві, та просять їх задовольнити. Відповідач у даному судовому засіданні позовні вимоги у частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з позивачем визнав. Стосовно позовних вимог у частині стягнення аліментів на утримання дитини відповідач повідомив про можливість сплачувати 1400,00 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення аліментів на утримання позивача, як дружини, з якою проживає дитина, до досягнення останньою трьох років, відповідач заперечив, вказавши, що дані вимоги є безпідставними. Представник залученого органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради на підставі ст. 45 ЦПК України у дане судове засідання не зявився, при цьому 23.11.2017 року до суду подано висновок вказаного органу від 22.11.2017 року за № 605/12-34 щодо визначення місця проживання дитини сторін. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Германюк) [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 110, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ № 124853, виданим 21.03.2015 року (а.с. 5). Згідно з даними свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії І-ФМ № 321515, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 19.05.2015 року, його батьком значиться відповідач [PERSON], а матірю позивач [PERSON] (а.с. 8). За приписами\~ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст.\~24, ст.\~25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу\~згідно з якою позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалося, сторони разом не проживають та не підтримують сімейних стосунків, позивач наполягає на розірванні шлюбу та не бажає проживати з відповідачем, який позовні вимоги у цій частині визнав. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їх дитини, що має істотне значення, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної [PERSON] України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі. Визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те, чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід), чи навпаки, такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Як вбачається з матеріалів справи та оспорюється сторонами, їх спільна дитина проживає з матірю та потребує матеріального забезпечення, відповідач не працює та постійного (сталого) доходу не має, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дитини, при цьому суд відкладав розгляд справи з метою надання можливості врегулювати спір щодо утримання дитини в позасудовому порядку шляхом укладення нотаріально засвідченого договору. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітньою дитиною, яка хворіє та потребую лікування, що стверджується довідкою, виданою лікарем клініки «Гемо Медика» від 04.07.2017 року (а.с. 7), майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у нього постійного місця праці, де заробіток його носить нерегулярний (мінливий) характер, а також вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2\~ст. 182 СК України, часткове визнання відповідачем позовних вимог у цій частині. Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх малолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 грудня 2017 року 1492 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. За змістом ч. ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Визначаючи розмір аліментів на утримання позивача суд відповідно до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище дитини, ту істотну обставину, що син сторін проживає з матірю, яка здійснює догляд за нею, дитина хворіє та потребує лікування. Відтак, суд вважає, що аліменти на утримання позивача, з якою проживає дитина, слід визначити у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. до досягнення сином [PERSON], [INFO], трьох років. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч. 1\~ст. 61 ЦПК України\~обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В силу ч. 4\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, та не порушує прав, свобод чи інтереси інших осіб. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 3000,00 грн. щомісячно на утримання дитини, та у розмірі 2500,00 грн. щомісячно на утримання позивача, як дружини, з якою проживає син до досягнення ним трьох років, суду не надано, відтак у решті позовних вимог слід відмовити. Що стосується позовних вимог у частині визначення місця проживання дитини сторін, суд зазначає наступне. З висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 22.11.2017 року за № 605/12-34 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON], [INFO], за адресою її місця проживання (а.с. 35, 36). Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Враховуючи викладене та те, що малолітня дитина сторін проживає з позивачем, з урахуванням висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради, а також визнання відповідачем позовних вимог у цій частині, суд приходить до висновку, що місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], слід визначити разом з матірю [PERSON] За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів (п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Виходячи з наведеного, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 640,00 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір у сумі 640,00 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів. На підставі ч. 3 ст.\~209, ч. 1 ст.\~218 ЦПК України\~30.11.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 01.12.2017 року.

Outcome: partial