Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

[PERSON]. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення розміру аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2010 року. Вказує, що у відповідності до рішення Луцького міськрайонного суду від 27.11.2006 року [PERSON] усиновив її сина [PERSON] та його записано батьком дитини і змінено прізвище усиновленого з «[PERSON]» на «[PERSON]». Крім того, у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Проте, у жовтні 2007 року відповідач виїхав в м. Кропивницький (Кіровоград), де до цього часу проживає та працює і з даного часу діти перебувають на її утриманні. [PERSON] перестав піклуватись про дітей, не цікавиться їх здоров'ям, навчанням, ніяким чином не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не дбає про фізичний, духовний та моральний розвиток. Також зазначила, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 28.08.2012 року з відповідача стягуються на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі ? частки з усіх видів доходів щомісячно. Однак, він рішення суду не виконує та кошти не сплачує. У зв'язку з цим, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, змінити спосіб стягнення розміру аліментів та стягувати з відповідача на її користь 1689 грн. аліментів на утримання дітей і до досягнення ними повноліття. Позивач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, зазначивши, що відповідач не ухиляється від спілкування з дітьми, щомісячно перераховує кошти на ім'я позивача. При цьому вказав, що саме позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про слухання справи у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Із свідоцтв про народження [NUMBER] від 23.02.2007 року та [NUMBER] від 20.09.2007 року вбачається, що відповідач у справі є батьком неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 7,8). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Служба у справах дітей Луцької міської ради у наданому висновку № 82 від 16.04.2018 року вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, мотивуючи тим, що батько намагався спілкуватись і допомагати дітям, проте йому у цьому чинились перешкоди. Періодично сплачує аліменти, що також свідчить про те, що він не самоусунувся від їх утримання (т. 1 а.с. 235). Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 254-1 від 18.04.2018 року затверджено даний висновок, з яким суд в певній мірі погоджується та приймає його до уваги (т. 1 а.с. 234). У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом з'ясовано, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов'язків свідомо, при цьому, незважаючи на всі перешкоди з цього приводу, намагається виконувати свої батьківські обов'язки, сплачує аліменти (а.с. ). У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем та її представниками не доведено, що поведінка відповідача відносно його синів є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками та ухиленням від їх виконання. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Отже, за таких обставин, здійснивши системний аналіз і оцінку доказів, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його синів не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела та не надала суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дітей внаслідок позбавлення їх батька батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків відносно дітей. Крім цього, суд, заслухавши показання свідка [PERSON], яка вчиняла виконавчі дії по виконанню рішення суду, яким було зобов'язано матір дітей не чинити перешкод батькові у вихованні та спілкуванні з дітьми та неповнолітнього [PERSON], приходить до висновку, що позивачем суду не наведено тих виключних обставин, які б свідчили про необхідність застосування судом крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов цій частині до задоволення не підлягає. Також, не підлягають до задоволення вимоги позивача щодо зміни способу стягнення розміру аліментів. Так, рішенням апеляційного суду Волинської області від 28.08.2012 року з [PERSON] вирішено стягувати на користь користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно (т. 1 а.с. 9-10). У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із положеннями статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз'яснено у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Разом з тим, як слідує із матеріалів справи, з [PERSON] стягуються аліменти у ? частці від його доходу, оскільки останній офіційно працевлаштований та має стабільний дохід (т. 2 а.с. 15-20). А тому, за таких обставин, суд не вбачає підстав для зміни способу стягнення розміру аліментів і тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Outcome: dismissed