Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання припиненим договору іпотеки та зняття заборони відчуження нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 17.08.2007 року нею в забезпечення кредитного договору укладено договір іпотеки №0708/32/1/1. З посиланням на положення цивільного законодавства вважає, що договір іпотеки є припиненим, оскільки строк дії основного зобовязання, забезпеченого заставою, сплив. У звязку з цим просила суд визнати припиненим правовідношення за договором іпотеки №0708/32/1/1 від 17.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області за реєстраційним номером 1990, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] на нерухоме майно приміщення магазину загальною площею 17,7 кв.м., який знаходиться за адресою смт.Володимирець, вул.Соборна, 27, та приміщення магазину загальною площею 34,5 кв.м., який знаходиться за адресою смт.Володимирець, вул.Соборна, 27, виключити відомості про обтяження вказаних обєктів нерухомості з Державного реєстру іпотек та виключити заборону на їх відчуження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення в межах позову, заявила про застосування до договору іпотеки наслідків пропуску строку позовної давності. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - заперечив проти позову, вказав на безпідставність позовних вимог [PERSON] та просив відмовити у задоволенні її позову, оскільки жодна з передбачених законом підстав припинення договору іпотеки не настала. Крім того, представником відповідача надано письмовий відзив на позов, а позивачем пояснення на відзив, які долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи Володимирецької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, пояснень на позов не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду №0708/32 за умовами якої позичальник отримала кредитні кошти в сумі 75000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 11 серпня 2014 року. На забезпечення виконання зобовязань позичальника за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки №0708/32/1/1 від 17.08.2007 року, який посвідчено державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області за реєстраційним номером 1990, предметом якого є нерухоме майно приміщення магазину загальною площею 17,7 кв.м., який знаходиться за адресою смт.Володимирець, вул.Соборна, 27, та приміщення магазину загальною площею 34,5 кв.м., який знаходиться за адресою смт.Володимирець, вул.Соборна, 27. У відповідності до п.29 даного договору іпотеки він діє до повного виконання позичальником та іпотекодержателем зобовязань за Кредитною угодою та всіма додатковими угодами до нього. При цьому, як це вбачається з п.7.1. кредитного договору №0708/32 від 17.08.2007 року, цей договір діє до повного виконання зобовязань Позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, неустойки за цією Угодою і договорами про видачу траншів. Як вбачається зі ст.546 ЦК України, застава є самостійним видом забезпечення зобовязань, поряд із неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Правовий режим застави, в т.ч. іпотеки, як окремого виду застави, врегульовано положеннями цивільного законодавства, а саме §6 гл.49 ЦК України (ст.ст.572-593 ЦК України) та Законом України «Про іпотеку». Так, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз вказаних норм, поряд із положеннями інших параграфів гл.49 ЦК України, на думку суду, свідчить про те, що застава, порука та інші види забезпечення зобовязань є самостійними правовими інститутами, які врегульовані окремими нормами закону, із врахуванням притаманних їм особливостей. З огляду на це, суд приходить до висновку, що позивачем помилково утотожнюється правовий режим застави та поруки. З огляду на це, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є безпідставними та недоведеними. Що стосується застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, як про це просив позивач, то з цього приводу суд прийшов до таких висновків. Як вбачається зі ст.256 ЦК, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, позовна давність може бути застосована судом за заявою сторони, у випадку звернення за захистом своїх прав кредитора у зобовязанні, в той час, коли застосування позовної давності до вимоги, яка ще не предявлена, позбавлено змісту і не ґрунтується на законі. З огляду на це, посилання позивача на сплив строку позовної давності як на підставу припинення договору іпотеки є безпідставним, оскільки позовна вимога про звернення стягнення на предмет застави, або будь-яка інша вимога з цього приводу ПАТ КБ «Приватбанк» не заявлялась. При цьому суд також констатує, що у відповідності до ч.2 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Таким чином, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17. Як вбачається зі ст.593 ЦК України, право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Зокрема, у відповідності до ст.17 Закону України «Про іпотеку», передбачено наступні підстави припинення іпотеки: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом. Таким чином, посилання позивача на пропуск банком строку позовної давності та незвернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не може бути підставою для припинення іпотеки. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі №6-133цс17 та від 15.05.2017 року у справі №6-786цс17. Оскільки жодна з передбачених підстав припинення іпотеки в даних правовідносинах не настала, в т.ч. не припинено і не виконано зобовязання між сторонами, яке було забезпечено заставою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні і не підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed