Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 15.02.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №62. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], який проживають з позивачем. Подружнє життя між сторонами не склалось, виявилось, що вони люди різних характерів, кожен з них має різні погляди на сімейне життя, а також на ведення спільного господарства. Вони втратили один до одного почуття любові та поваги. Тривалий час проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач переконана, що подальша реєстрація шлюбу між нею та відповідачем суперечитиме її інтересам, які мають істотне значення, а саме вона не хоче, щоб шлюб, який снує тільки формально, став на заваді її особистого життя в майбутньому та негативно вплинув на її репутацію, а також на дитину. Син являється інвалідом дитинства, має діагноз ВВР нервової системи, вроджена гідроінцефалія, правобічний геміпарез з порушенням статомоторних функцій. Тобто, за дитиною необхідний постійний сторонній догляд. У звязку з цим, позивач не має можливості влаштуватися на будь-яку роботу, займається лише доглядом за сином. Дохід, який вона отримує, це соціальна допомога на дитину інваліда. З огляду на цю обставину, позивач змушена просити суд стягнути з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини, так як чоловік перестав приймати регулярну матеріальну участь по утриманні сина. Відповідач не працевлаштований в Україні офіційно, але працює, отримує за це плату і має змогу допомагати фінансово в утриманні спільної дитини-інваліда. На даний час позивачу невідомо про розмір доходів отриманих відповідачем, але вона вважає, що такі є достатні, так як дозволяють йому непогано жити в своє задоволення та на свій розсуд, утримувати машину та інше. Враховуючи вищенаведене, позивач просить шлюб укладений 15.02.1997 року між [PERSON] та [PERSON] розірвати; дитину [PERSON], [INFO], залишити на вихованні матері; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн., щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені\~належним чином. 19.01.2017 року до суду надійшла заява представника [PERSON] [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся\~належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва серії І-ФМ №005989 від 16.10.2002 року про одруження, 15 лютого 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №62. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії АА №1\~103\~667 від 12.11.1998 року. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3\~ ст.105 Сімейного Кодексу України\~\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у\~ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також визнання позову відповідачем, згідно поданої заяви на адресу суду, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч.3\~ст.181 Сімейного кодексу України\~аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2\~ст.182 цього Кодексу\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 \~Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або\~\~про сплату аліментів між сторонами не укладалися.\~\~ Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має\~\~виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, стан здоровя дитини, який є інвалідом з дитинства, що підтверджується копіює посвідчення серії ААБ №193624 від 04.06.2008 року, довідкою ЛКК міської дитячої лікарні м.Ужгород №32 від 28.04.2005 року та випискою з протоколу ЛКК консультативної поліклініки Обласної дитячої лікарні №5/564 від 22.04.2005 року, та приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Станом на час розгляду справи [PERSON], [INFO], виповнилось 18 років, а тому у задоволенні вимоги про залишення [PERSON] на вихованні матері слід відмовити. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн., щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви 12.10.2016 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial