Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги наступним. Заявниця є матірю дитини чоловічої статі [PERSON], який народився 20 червня 2018 року в місті Донецьку Донецької області, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 1081 від 20 червня 2018 року. Заявниця звернулась до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. В звязку з наведеним заявниця просила встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON], яка народилась 20 червня 2018 року в м. Донецьку Донецької області, у [PERSON], підстава запису відомостей про батька ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Заявниця в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, згідно якої свої вимоги підтримала в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, відповідно до якої не заперечував проти задоволення заявлених вимог та звернув увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України прізвище батька вказується за прізвищем матері, громадянство батька вказується за громадянством матері, тому просив вказати відомості про батька «[PERSON], громадянин України». Суд, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Судом встановлено, що 20 червня 2018 року [PERSON] в Донецькому центрі охорони материнства і дитинства народила хлопчика. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 1081 від 20 червня 2018 року. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження, підтверджуються показаннями свідка. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження\~\~особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.\~\~ 04 липня 2018 року Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у реєстрації народження дитини було відмовлено у звязку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 493/17.9-06-170 від 04.07.2018 року). Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України прізвище батька вказується за прізвищем матері, громадянство батька вказується за громадянством матері, тому відомості про батька необхідно зазначити: «[PERSON], громадянин України» Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved