Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання угоди удаваної , визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та розподіл майна. Позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 05 червня 1999 року у виконкомі Вонігівської сільської ради. За час перебування у шлюбі, а саме 09 серпня 2002 рокувона з чоловіком на спільні кошти за 32 000 гривень придбали будинок , що знаходиться в [ADDRESS] Проте договір відчуження будинку був оформлений у нотаріуса Педан М.В.її чоловіком [PERSON] не як купівля-продажу будинку, а як договір дарування саме йому будинку та земельної ділянки, що порушує на даний час її право власності на майно та житла, оскільки відповідач перешкоджає її праву володіння будинком. Позивачка стверджує, що її чоловік уклав даний договір дарування будинку з метою приховати угоду купівлю-продажу даного будинку. Насправді [PERSON] був переданий їм у власність будинок за грошову оплату у розмірі 32 000 гривень, що свідчить про те, що між ними був намір щодо укладення саме договору купівлі-продажу. Крім того, подружжя [PERSON] не мали ніяких підстав дарувати їм, чужим для них людям свій будинок. Доказом цього є письмова розписка від 08.09.2002 року , яку надала [PERSON] про те, що нею було отримано як оплату за продаж будинку.Дана розписка завірена підписами [PERSON], її чоловіка [PERSON], відповідача [PERSON] та її підписом. Гроші віддали [PERSON] частинами до оформлення договору у нотаріуса. На той час її батько-приватний підприємець дав їй на придбання будинку близько 5000 дол. США, а її чоловікові [PERSON] його сестри віддали за батьківський будинок близько 3000 дол. США. За будинок було сплачено 6000 дол. США , що по курсу валют на той час складало 32000 гривень. Крім цього, даний будинок вже був раніше предметом судового спору, оскільки в Тячівському районному суді була розглянута справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третіх осіб [PERSON], [PERSON], Вонігівської сільради, приватного нотаріуса Педан М.В. про визнання договору купівлі продажу будинку по [ADDRESS] від 05.04.1993 року, договору дарування даного будинку від 08.09.2002 року та державного акту на право приватної власності на землю недійсними. В ході розгляду даної справи та наданих пояснень сторін і інших учасників процесу було встановлено, що дійсно спірний будинок було [PERSON] продано, а не подаровано [PERSON]. Мотивом укладення удаваного правочину було приховання договору купівлі-продажу для зменшення витрат зі сплати державного мита. На даний час внаслідок погіршення їхній шлюбних та сімейних відносин з відповідачем вона потребує захисту свого права власності на даний будинок, оскільки відповідач має відносини з іншою жінкою, через що систематично з неї знущався, наносив побої та примусив її залишити будинок , а сам привів в їх будинок іншу жінку, а відтак у 2016 році вона дізналася, що її шлюб з відповідачем існує тільки формально, а тому внаслідок удаваної угоди як прикриття реального правочину купівлі-продажу будинку відповідач при розірванні шлюбу з нею може порушити її право на спільне сумісне майно подружжя. Позивачка вважає, що шляхом визнання договору дарування від 09.08.2002 року удаваною угодою буде відновлене її право на спільне сумісне майно подружжя, яке придбане за час шлюбу за спільні кошти, а також на протязі декілька років вони добудували ще дві кімнати, гараж, огорожу, провели газ, водопостачання та водовідведення, електропроводку, повністю відремонтовано дах, вікна, двері, підлогу та все інше. Вона витрачала на добудову та ремонт, на облаштування будинку всі свої зароблені гроші та свій труд, а також її батько дав їм на добудову будинку біля 5000 доларів США. Вона ж ж немає іншого нерухомого майна, немає іншого житла, а тому, враховуючи, що відповідач [PERSON] своїми діями примусив не тільки її, а і їхню доньку піти з будинку, вважає, що він саме зараз порушив її право щодо спільного сумісного майна подружжя. З врахуванням заяви про доповнення до позовних вимог просить визнати удаваним договір дарування житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 09 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівіського нотаріального округу Педан М.В.. Визнати житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 130 м.кв., що розташовані в [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та розділити дане майно між ними виходячи з принципу рівності часток по ? частині кожному. Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться [ADDRESS] та ? частину земельної ділянки, що складає 650 м.кв. Все описане в будинку нерухоме майно присудити відповідачу [PERSON] , а їй автомобіль Мерседес-Бенц 240, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який за нею зареєстрований на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04.10.2012 року з виплатою відповідачу [PERSON] компенсації в різниці вартості рухомого майна на суму 91048 гривень. Представник відповідача подав до суду письмове заперечення, в якому зазначив, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено з дотриманням чинного на той час законодавства у письмовій формі і нотаріально посвідчено і після укладення договору 09 липня 2002 року позивачка була достовірна обізнаною щодо умов договор, так як була представником [PERSON] у суді і не оспорювала його, що свідчить про визнання нею права власності на будинок за відповідачем. Крім того, з моменту укладення договору дарування від 09.08.2002 року пройшло вже більше 14-ти років, про укладення якого позивачка знала з моменту його укладення, однак протягом тривалого часу не оскаржувала його, таким чином пропустивши строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. З врахуванням заперечення та доповнення до нього просить суд в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору дарування удаваним та поділ нерухомого майна відмовити. Що стосується рухомого майна, то представник відповідача не погоджується з запропонованим позивачкою варіантом поділу , оскільки на його думку такий суперечить принципу рівності часток у спільно набутому майні подружжя і вважає, що підстави відступу від засади рівності часток відсутні. У зв'язку з цим пропонує свій варіант поділу рухомого майна, за яким позивачу [PERSON] просить присудити: автомобіль Мерседес-Бенц 240, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - вартістю 220946.88 гривень, телевізор «Горизонт» сірого кольору - вартістю 630 гривень, стінку світло - коричневого кольору, дерев'яну - вартістю 2070 гривень, спальню (ліжко, шафа) світло-коричневого кольору, дерев'яну-вартістю 6210 гривень, пральну машину Wirpool білого кольору - вартістю 1710 гривень, дівіді програвач сірого кольору - вартістю 2520 гривень, холодильник Indesit білого кольору - вартістю 2520 гривень, картину настінну з коричневою рамою - вартістю 270 гривень, диван з двома кріслами темно - коричневого кольору з шкіряними боковими вставками чорного кольору - вартістю 3150 гривень, загальною вартістю 237704.88 гривень. А відповідачу [PERSON]: бігову доріжку сірого кольору - вартістю 4500 гривень, стіл і п'ять стільців коричневого кольору дерев'яні - вартістю 3240 гривень, спальню (ліжко, шафа, дзеркало) темно-коричневого кольору ДСП - вартістю 4050 гривень, комп'ютер, монітор Dell, процесор Asus, клавіатура Tech чорного кольору - вартістю 2295 гривень, телевізор Samsung сірого кольору - вартістю 1530 гривень, фонтан садовий бежевого кольору - вартістю 1978,20 гривень, шафу коричневого кольору з вмонтованим дзеркалом та вішалкою - вартістю 1350 гривень, кухонний куток із столом світло-коричневого кольору із вставками із тканини темно-коричневого кольору - вартістю 630 гривень, кухню світло-коричневого кольору із вставками із скла - вартістю 2520 гривень, диван із двома кріслами сірого кольору із вставками дерева коричневого кольору з двома пуфиками сірого кольору - вартістю 630 гривень. З огляду на те, що вартість автомобіля є значно вищою за все інше нерухоме майно, яке підлягає поділу, він погоджується на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в сумі 107490.84 гривень за умови попереднього внесення її на депозитний рахунок суду. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги щодо нерухомого майна підтримала повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просить позов задоволити. Щодо рухомого майна не заперечила щодо його поділу по запропонованому відповідачем варіанту і висловила зобов'язання позивачки компенсувати відповідача заявлену різницю у вартості рухомого майна до кінця поточного року. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову щодо нерухомого майна заперечив повністю посилаючись на викладені в письмовому запереченні обставини. А рухоме майно просить поділити по запропонованому ним варіанту. На попередньому внесенні грошової компенсації на депозитний рахунок суду не настоює і погоджується на наступну компенсацію. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 05 червня 1999 року у виконкомі Вонігівської сільської ради Тячівського району за актовим записом № 12 (а.с.15). На даний час внаслідок розладу сімейних відносин сторони фактично припинили спільне проживання і в провадженні Тячівського районного суду знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу між ними(а.с.89-91). До цього під час перебування [PERSON] і [PERSON] в зареєстрованому шлюбу 09 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані в с. Вонігово по вул.. Леніна, 2, Тячівського району Закарпатської області, посвідчений приватним Тячівського районного нотаріального округу Педан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3831 (а.с.12). Зазначений договір дарування позивачка просить визнати удаваним посилаючись на те, що її чоловік [PERSON] 9 серпня 2002 року уклав договір дарування будинку з метою приховати угоду купівлі-продажу даного будинку. На момент укладення вказаного договору діяв ЦК УРСР, 1963 року. Згідно до ст.. 243 ЦК УРСР, 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у властість. А згідно до ст. 224 цього Кодексу за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві , а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього повну грошову суму. Відповідно до ст.. 58 ч.2 ЦК УРСР, 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду(удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Аналогічні правила передбачені і ст.. 235 діючого ЦК України. Закон не вимагає обов'язкового визнання такої угоди недійсною, а тільки встановлює, що в такому випадку застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно до письмової розписки від 8 серпня 2002 року, на яку посилається позивачка як на доказ оплатного придбання житлового будинку і земельної ділянки, оригінал якої оглянуто і досліджено в судовому засіданні(а.с. 13), [PERSON] як оплату за продаж будинку отримала 32000 гривень до підписання договору відчуження будинку. Дана розписка посвідчена підписами [PERSON], її чоловіка [PERSON], відповідача [PERSON] та її підписом позивачки [PERSON] Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд бере до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки. Як встановлено в судовому засіданні, що не заперечив і відповідач та його представник, фактично між відповідачем і [PERSON] укладався договір купівлі-продажу житлового будинку, а не договір дарування і таким чином між сторонами договору дарування було укладено договір купівлі-продажу з метою приховати насправді вчинений правочин. Також, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення судом вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування житлового будинку є удаваним. Крім того, судом не встановлено будь-яких підстав чи мотивів у дарувальника дарувати спірний житловий будинок відповідачу, який є для нього чужою людиною, що також стверджується матеріалами цивільної справи 2-40/03 за позовом [PERSON] до [PERSON], третіх осіб [PERSON], [PERSON], Вонігівської сільради, приватного нотаріуса Педан М.В. про визнання договору купівлі продажу будинку, договору дарування даного будинку та державного акту на право приватної власності на землю недійсними( а.с.17-22). З урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги позивачки в частині визнання договору дарування житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 09 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівіського нотаріального округу Педан М.В., удаваним є підставними і підлягають до задоволення із застосуванням правил, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні норми були передбачені статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що спірне нерухоме майно, зокрема житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 1300 м.кв., що розташовані в [ADDRESS] Закарпатської області є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON]. Що стосується спільного рухомого майна, то наявність у сторін автомобіля Мерседес-Бенц 240, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 220946.88 гривень, стверджується реєстраційним посвідченням, за яким даний автомобіль зареєстровано за позивачкою [PERSON] та звітом про визначення ринкової вартості автомобіля( а.с.92-108), а наявність вказаної у позові та письмовому запереченні побутової техніки та інших предметів стверджується письмовим звітом про оцінку побутового обладнання, постановою державного виконавця про опис та арешт майнп(а.с. 109-131). Наявність зазначеного нерухомого майна визнали також в судовому засіданні представники сторін. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, суд вважає, що нерухоме майно слід розділити між сторонами виходячи із принципу рівності часток подружжя. При вирішенні позовних вимог в частині поділу рухомого майна, суд вважає за можливе його розділити по запропонованому відповідачем варіанту, який підтримав в судовому засіданні представник відповідача і проти якого не заперечив представник позивачки, із стягненням з позивачки на користь відповідача різниці у вартості нерухомого, проти чого не заперечив в судовому засіданні представник відповідача. Що стосується тверджень представника відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки договір дарування укладений 9 серпня 2002 року, а позов пред'явлений 10 березня 2017 року, то такі доводи суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР, 1963 року, який діяв на час укладення спірного договору, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у справі №6-258цс15. При цьому також слід констатувати, що сам факт обізнаності позивачки про наявність спірного договору ще не може бути доказам того, що на той час вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. В даному випадку перебіг давності повинен починатися з 2016 року, тобто з моменту фактичного позбавлення позивачки права на користування спірним майном. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Визнати договір дарування житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 09 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівіського нотаріального округу Педан М.В., удаваним.Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 1300 м.кв., що розташовані в [ADDRESS] Закарпатської області виходячи з принципу рівності часток. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться [ADDRESS] Закарпатської області України та земельної ділянки, що знаходиться [ADDRESS] Закарпатської області України. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Мерседес-Бенц 240, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - вартістю 220946.88 гривень. Визнати за [PERSON] право власності на спільне майно подружжя, а саме: - на автомобіль Мерседес-Бенц 240, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - вартістю 220946.88 гривень. -телевізор «Горизонт» сірого кольору - вартістю 630 гривень, -стінка світло - коричневого кольору, дерев'яна - вартістю 2070 гривень, -спальня (ліжко, шафа) світло-коричневого кольору, дерев'яна-вартістю 6210 гривень, -пральна машина Wirpool білого кольору - вартістю 1710 гривень, -дівіді програвач сірого кольору - вартістю 2520 гривень, -холодильник Indesit білого кольору - вартістю 2520 гривень, -картина настінна з коричневою рамою - вартістю 270 гривень, -диван з двома кріслами темно - коричневого кольору з шкіряними боковими вставками чорного кольору - вартістю 3150 гривень, загальною вартістю 237704.88 гривень. Визнати за [PERSON] право власності на спільне майно подружжя, а саме: -бігову доріжку сірого кольору - вартістю 4500 гривень, -стіл і п'ять стільців коричневого кольору дерев'яні - вартістю 3240 гривень, -спальня (ліжко, шафа, дзеркало) темно-коричневого кольору ДСП - вартістю 4050 гривень, -комп'ютер, монітор Dell, процесор Asus, клавіатура Tech чорного кольору - вартістю 2295 гривень, -телевізор Samsung сірого кольору - вартістю 1530 гривень, фонтан садовий бежевого кольору - вартістю 1978,20 гривень, - шафа коричневого кольору з вмонтованим дзеркалом та вішалкою - вартістю 1350 гривень, кухонний куток із столом світло-коричневого кольору із вставками із тканини темно-коричневого кольору - вартістю 630 гривень, кухня світло-коричневого кольору із вставками із скла - вартістю 2520 гривень, -диван із двома кріслами сірого кольору із вставками дерева коричневого кольору з двома пуфиками сірого кольору - вартістю 630 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 107 490 (сто сім тисяч чотириста дев'яносто ) гривень 84 копійок грошової компенсації в різницю вартості рухомого майна. В решті позову відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивачку. На підставі ст.. 154 ЦПУ України заходи забезпечення позову, встановлені ухвалами Тячівського районного суду від 13 березня 2017 року, 6 квітня 2017 року, 5 травня 2017 року , слід скасувати.

Outcome: approved