Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки, площею 3,65 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чутівської селищної ради Чутівського району Полтавської області. 23.02.2015 р. було укладено договір б/н емфітевзиса (права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб). Сторонами даного договору зазначені позивач [PERSON] (власник) та відповідач [PERSON] (емфітевт). Позивач вважає договір встановлення емфітевзису недійсним, посилаючись на те, вона не підписувала даний договір, не отримувала пропозиції його укласти та не погоджується із його умовами, не отримувала плату за користування земельною ділянкою. Вважає пункт договору щодо плати за користування земельною ділянкою незрозумілим, що свідчить про наявність ознак фіктивності оспорюваного договору. Вказує на те, що при укладенні договору були наявні істотні порушення. Зокрема, земельна ділянка за умовами договору мала бути передана емфітевту протягом 3 календарних днів з моменту реєстрації цього договору, за актом приймання-передачі. Реєстрація емфітевзису була здійснена 04.04.2015 р. , а земельна ділянка була передана згідно акту 23.02.2015 р. в день укладення оспорюваного договору, що свідчить про порушення процедури надання в користування земельної ділянки та є підставою для визнання недійсним договору. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали з підстав зазначених вище. Ухвалою суду від 23.11.2016 р. провадження у справі в частині скасування державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою було закрито. З урахуванням зазначеної ухвали про закриття провадження у справі в частині вимог щодо скасування державної реєстрації права користування спірною земельною ділянкою, позивач та її представники просили суд визнати недійсним договір встановлення емфітевзису б/н від 23.02.2015 р., укладений між [PERSON] (власником) та [PERSON] (емфітевтом) земельної ділянки, площею 3,6501 га, що знаходиться на території Чутівської селищної ради (за межами населеного пункту) Чутівського району Полтавської області, який зареєстровано реєстраційною службою Чутівського районного управління юстиції Полтавської області 04.04.2015 р. № 9291658. Витребувати у [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку кадастровий номер 5325455100:00:005:0240. Зобов»язати [PERSON] повернути [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 3,6501 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Чутівської селищної ради (за межами населеного пункту) Чутівського району Полтавської області та стягнути за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати. Відповідач в судове засідання не з»явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Його представник в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість. Позовні вимоги щодо витребування у відповідача оригіналів правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку вважає безпідставними, тому що позивачем не подано жодного доказу того, що відповідні оригінали документів знаходяться у відповідача. Посилання позивача щодо відсутності у договорі емфітевзису умов щодо порядку, форми та строків оплати, індексації вважає необгрунтованими та такими що не мають значення для визнання правочину недійсним, з огляду на те, що законодавство не передбачає обов»язку оплатності спірного договору, не містить вимоги щодо залежності плати за договором від нормативно грошової оцінки землі або інших показників та не містить вимоги щодо періодичності такої плати. Вважає, що позивач, заявляючи про шахрайські дії, направлені на заволодіння належних [PERSON] грошових коштів та на незаконне розпорядження належною їй земельною ділянкою, не надає належних доказів на підтвердження своїх доводів. Представник відповідача [PERSON] вважає, що [PERSON] заявляючи в поданій позовній заяві, що вона не укладала спірного договору, не отримувала пропозиції його укласти, не погоджувала його умови, одночасно заявляє про визнання договору недійсним, що суперечить чинному законодавству. Враховуючи те, що спірний договір емфітевзису підписаний уповноваженим за довіреністю представником позивача - [PERSON], адвокат [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову Представники третіх осіб у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 3,6500 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Чутівської селищної ради Чутівського району Полтавської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 494296( т. 1 а.с.6) та сторонами не оспорюється. Згідно ч.1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Згідно з ч.5 ст. 102-1 ЗК України укладання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогоспоадрських потреб здійснюється відповідно до ЦК з урахуванням вимог ЗК. Одже чинним законодавством передбачено, що єдиною підставою виникнення емфітевзису є договір, укладений між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Договір про емфітевзис укладається лише із власником земельної ділянки. Емфітевзис підлягає обов»язковій державній реєстрації, яка здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. Як зазначено в спірному договорі б/н від 23.02.2015 р., [PERSON] («власник») передала [PERSON] («емфітевту») право володіння та цільового користування належної їй земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер 5325455100:00:005:0240, зберігаючи за собою право розпорядження нею. ( т. 1 а.с.137-140). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.03.2016 р. було проведено державну реєстрацію емфітевзису 04.04.2015 р. ( т. 1 а.с.11-13). 15.09.2012 року, позивач [PERSON] підписала нотаріально засвідчену довіреність на ім» я [PERSON] щодо вказаної вище земельної ділянки (а.с.14). На час укладення оспорюваного договору доручення, видане позивачем, було чинне і недійсним не визнавалось. Скасоване доручення було лише 29.04.2016 р., що підтверджується заявою [PERSON] до нотаріуса та витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.15-16). Згідно з ч. 1\~ст. 145 ЦПК України\~для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~\~\~\~ Як встановлено судом та підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи № 5496/8040 від 26.05.2017 р. ( т. 2 а.с. 58-79) та поясненнями свідка [PERSON] у примірниках договорів встановлення емфітевзису від 23.02.2015 р. та актах приймання-передачі земельної ділянки від 23.02.2015 р. в рядках: «[PERSON]О.», «Власник» підписи від імені [PERSON] виконані [PERSON]. Суд наголошує на тому, що перевірка належності підпису особі не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування(ст.59 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи викладене, висновок експерта визнається судом, як належний і допустимий доказ у справі.\~\~ Оспорюваний договір укладено та підписано за позивача [PERSON] на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] від 15.09.2012 р. за реєстровим № 4105. Як вже зазначалось, 29.04.2016 р. позивач скасував видане [PERSON] доручення. У постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року (справа № 6-619 цс15), Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як окремо кожного, так і їх сукупності. Відповідно до ч. 1\~ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Згідно цієї статті довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, на час укладення договору [PERSON] мав повноваження щодо управління земельною ділянкою, яка належать [PERSON], але лише відповідно до повноважень, наданих дорученням. Вирішуючи питання чи перевищив свої повноваження представник [PERSON] при укладенні оспорюваного договору, суд виходить із наступного. Згідно із ч. 1\~ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Частина 2 цієї статті передбачає, що представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Згідно ч. 3 вказаної статті, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, чинне законодавство не містить заборони щодо укладення договору між повіреним та особою, яка є його близьким родичем ( в даному випадку [PERSON], який розписався в договорі за [PERSON] є сином емфітевта - [PERSON]Є.). Не містить також ч. 3\~ст. 238 ЦК України, і обмеження щодо укладення договору та його підписання за довірителя його представником, а забороняє укладення договорів у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Доказів того, що при укладання договору [PERSON] діяв в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є суду не надано. Разом із тим, суд зауважує, що Верховним Судом України у постанові від 22.04.2015 року справа № 6-209 14 викладена правова позиції, відповідно до якої метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов»язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення. Відповідно до частини першої\~статті 241 ЦК України\~правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть, якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов»язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною першою\~статі 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону. Із доручення, виданого [PERSON] на ім»я [PERSON] 15.09.2012 р., вбачається, що вона уповноважила останнього бути її представником в усіх уповноважених підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування з питань управлінням належною їй земельною ділянкою. Для цього йому надано право, укладати договори лише оренди, суборенди, визначаючи всі істотні та факультативні умови договорів за власним розсудом, та одержувати належну по цих договорах орендну плату грошима чи в натуральній формі, вносити необхідні платежі за земельну ділянку. Із змісту довіреності не вбачається, що [PERSON] уповноважувала [PERSON] вчиняти інші, крім тих договорів, які зазначені у довіреності. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] підписуючи спірний договір емфітевзису за [PERSON] перевищив повноваження, вказані в довіреності. Доказів того, що [PERSON] схвалила спірний договір суду не надано. Факт того, що позивач з часу реєстрації права користування земельною ділянкою ( з 04.04.2015 р.) до звернення із позовом до суду не зверталась до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку, як на це вказує адвокат [PERSON] заперечуючи проти позову, не є обставиною, що свідчить про те, що [PERSON] схвалила укладення договору емфітевзису. Докази сплати відповідачем податків з фізичної особи [PERSON], які були надані в судову засіданні представником [PERSON] не є належними доказами того, що [PERSON] схвалила укладення договору саме емфітевзису. Суд не заперечує того факту, що позивач при встановлених у справі обставинах мала б знати про те, що відповідач користується належною їй земельною ділянкою. Проте сам факт сплати податку не виключає можливості того, що позивач могла вважати, що відповідач користується належною їй земельною на підставі договору оренди (суборенди), як про це вказано в довіреності. Суд зауважує, що за змістом довіреності [PERSON] мав право, в тому числі розписуватись за [PERSON], одержувати при необхідності державний акт на землю, подавати, підписувати, отримувати будь-які інші документи, відмінні від названих у довіреності, які випливають із змісту довіреності та з нею пов»язані. Але зазначення вказаних дій у довіреності, на переконання суду, не свідчить про те, що [PERSON] був уповноважений укладати від імені [PERSON] договір емфітевзису. Проаналізувавши зміст довіреності суд вважає, що видаючи довіреність на вчинення повіреним дій від імені довірителя щодо управління земельною ділянкою, належною довірителю на праві власності, довіритель мав на меті саме укладення договорів оренди, суборенди, а не договору емфітевзису. Відтак, укладення договору емфітевзису не охоплюється змістом виданого доручення, а отже передання земельної ділянки у користування відповідача на підставі договору емфітевзису відбулося помимо волі довірителя. Згідно з ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з\~\~\~\~позовом про визнання відповідної угоди недійсною(ч.3\~ст.215 ЦК України). Договір емфітевзису може бути визнано у судовому порядку недійсним з підстав, передбачених\~ст.215 ЦК України. Відповідно до ч.1ст.215\~ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК\~на момент вчинення правочину. Зокрема, у разі недодержання вимог ч.3\~ст.203 ЦК України\~щодо вільного волевиявлення учасника правочину та відповідності його внутрішній волі.\~\~\~\~\~\~\~ Судом під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, яка не мала повноважень на укладення договору емфітевзису. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON], а тому суд приходить до висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.\~\~\~\~ Разом із тим, суд зауважує, що чинним законодавством не закріплений перелік істотних умов для договору емфітевзису. В п.3.1. договору, зазначено про те, що власник має право вимагати одержання плати за користування земельною ділянкою Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюється в п.2.1 Договору. Позивач не надав суду доказів того, що він був позбавлений можливості отримати від відповідача зазначену в договору плату за користування відповідачем земельною ділянкою і чим саме було порушено права позивача. Суд звертає увагу, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли з правочину має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Чинним законодавством не встановлено граничних розмірів плати за користування земельною ділянкою за договором емфітевзису та не передбачено обов»язкової оплатності спірного договору. А тому суд не бере до уваги посилання позивача на вищевказані обставини, як на підставу недійсності договору. Не підтверджені належними доказами, а тому не беруться до уваги судом і доводи позивача щодо заволодіння належними [PERSON] коштами шахрайськими діями з боку відповідача. Суд звертає увагу, що не підтвердження вищевказаних обставин позивачем не спростовують висновків суду про недійсність договору емфітевзису, оскільки, як вже зазначалось, є встановленим, що [PERSON] не була стороною спірного\~\~договору і не підписувала його, що доводить про відсутність її волевиявлення на\~\~момент вчинення правочину, а [PERSON] не був уповноважений укладати від імені [PERSON] договір емфітевзису. Недодержання цих вимог закону, на переконання суду, відповідно до\~ч.3\~ст.203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Позовні вимоги щодо витребування у відповідача оригіналів правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку суд вважає безпідставними та таким, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідні оригінали документів знаходяться на даний час саме у відповідача. При цьому суд звертає увагу, що із довіреності, які діяла на час укладення договору емфітевзису, уповноваженим одержувати правовстановлюючі документи, зокрема державний акт, був не відповідач [PERSON], а його син - [PERSON], вимоги до якого позивачем в межах даної справи не заявлялись. Згідно ч.1 ст. 88 ЦК України стороні, а користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. \~\~\~\~ Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову частково, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору за вимоги, які були задоволені (т.1 а.с.2, 92,150). Крім того, із позивача на користь держави підлягає присудженню недоплачений при подачі позову судовий збір в сумі 551,20 грн. за відхилену судом вимогу про витребування у [PERSON] правовстановлюючих документів. По справі було проведено експертизу для доказування вимоги позивача щодо недійсності договору емфітевзису. Дану вимогу було задоволено. Враховуючи викладене, документально підтверджені витрати по проведенню експертизи також підлягають стягненню із відповідача на користь позивача в сумі 12052, 80 грн. (т.2 а.с.97). При вирішенні питання про відшкодування на користь позивача за рахунок відповідача витрат по оплаті правової допомоги в сумі 2\~760 грн. суд виходить з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з п. 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вимоги вищезазначених норм закону, суд не погоджується із доводами представника позивача про те, що розрахунок вартості наданих юридичних послуг є належним розрахунком та\~\~доказом у справі у розумінні\~Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~та підставою для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача. Оскільки час, зазначений в цьому акті, який, як на то посилається представник позивача, було витрачено на надання юридичних консультацій (1 година), підготовка процесуальних документів по справі 2 (дві) години належними доказами не підтверджується. Суд не заперечує того, що представник [PERSON] виконував певну роботу поза межами судового засідання, зокрема надавав юридичні консультації, готував процесуальні документи по справі. Але суд не може перевірити скільки саме часу він витратив на ці дії. Акт наданих юридичних послуг не підписаний ні позивачем, ні його представником. При цьому суд не стверджує, що адвокат не міг скласти даний документ, але кількість годин, зазначених в цьому акті має підтверджуватись і іншими доказами, які б не викликали сумніву в їх об»єктивності та неупередженості. Крім того, на думку суду даний розрахунок повинен бути підписаний, якщо не всіма сторонами угоди про надання правової допомоги, але принаймні хоча б однією із сторін, зокрема адвокатом [PERSON] Крім того, суд звертає увагу, що адвокат [PERSON] не надав суду повний текст угоди, а надав лише витяг із угоди (т. 1 а.с.90), що позбавляє суд можливості перевірити в повній мірі доводи адвоката щодо розміру понесених витрат, в тому числі на надання юридичних консультації, підготовки процесуальних документів по справі. Разом із тим, як вбачається із даних, внесених до журналів судового засідання представник [PERSON] приймав участь в судових засіданнях протягом 7 годин. Таким чином, граничний розмір компенсації витрат, пов»язаних з його участю в судових засіданнях в разі задоволення позову в повному обсязі становив би 4323,20 грн. Позивачем в підтвердження витрат на правову допомогу надано квитанцію на суму 2760 грн., одже в межах передбаченого законом граничного розміру правової допомоги, навіть якщо брати до уваги лише документально підтверджену участь адвоката [PERSON] в судових засіданнях. Враховуючи викладене, суд вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає до стягненню заявлені судові витрати по оплаті правової допомоги в сумі 2760 грн.

Outcome: partial