Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки б/н від 20 травня 2008 року припиненим. Позов мотивований тим, що 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VIV7GA0000000001. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки б/н від 20 травня 2008 року. 25 лютого 2015 року банк звернувся до суду із позовом, зокрема і до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено обовязок позичальника сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом, а у разі порушення передбачено нарахування пені. Відповідно до довідки, наданої банком, нарахування пені по кредитному договору розпочато 22 січня 2009 року. Позивачка вважає, що саме з цієї дати починається відлік порушення терміну повернення кредиту, а тому, з посиланням на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України вважає договір поруки припиненим. Крім того, позивачка зазначає про те, що за договором поруки зобовязувалась перед банком з повернення кредиту в розмірі 31230,00 доларів США, натомість, відповідно до довідки розрахунку наданої банком, 07 грудня 2012 року тіло кредиту збільшилось на 5121,00 доларів США, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. За наведених обставин, позивачка просить визнати договір поруки б/н від 20 травня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], припиненим. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2015 року (без винесення окремого процесуального документа) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучений [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала за викладених у заяві обставин, просила їх задовольнити. При цьому, звернула увагу на укладену додаткову угоду до кредитного договору від 07 грудня 2012 року, зі змісту якої вбачається збільшення обсягу відповідальності поручителя. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи, що договір поруки містить строк дії поруки ( 5 років з дня настання терміну повернення кредиту), а тому посилання на ч.4 ст.559 ЦПК України є безпідставним, як безпідставним є і твердження про збільшення обсягу відповідальності поручителя, зважаючи на списання боргу позичальника в грудні 2012 року. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до вимог законодавства України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VIV7GA0000000001, відповідно до умов якого банк надає кредитні кошти в розмірі 34530,00 доларів США на строк до 20 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми кредиту та 4% щомісячної винагороди за резервування ресурсів. Погашення заборгованості здійснюється відповідно до додатку №2 до кредитного договору щомісячним платежем в розмірі 590,04 доларів США (а. с. 36-47). 20 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилась перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором від 20 травня 2008 року №VIV7GA0000000001. При цьому, поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів. Умовами договору визначено забезпечення повернення кредиту в сумі 31 230,00 доларів США у строк по 20 травня 2018 року включно, сплати відсотків, винагороди та пені. Крім того, п. 12 зазначеного договору встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а. с. 9). 16 вересня 2008 року [PERSON] змінила прізвище на «Дуленко», що підтверджується копію Свідоцтва про шлюб від 16 вересня 2008 року сер. 1-АМ № 062462 (а. с. 11). 07 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору від 20 травня 2008 року № VIV7GA0000000001, відповідно до умов якої в кредитний договір внесено зміни, зокрема зменшена сума заборгованості, що виникла з дати надання кредиту до дати підписання угоди на розмір пені, яка становить 13762,96 доларів США. При цьому, погоджено, що в разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує штраф у розмірі 13\~762, 96 доларів США. Крім того, п. 8.1 кредитного договору, викладено в новій редакції, відповідно до якого, зокрема встановлено, що кредитні кошти надаються на строк до 20 листопада 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 34\~530,00 доларів США та на споживчі потреби у розмірі 1821,00 доларів США (а. с. 25-26). Сторонами не укладалася додаткова угода до договору поруки. Дана обставина визнається сторонами та в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що врегульовані нормами Книги пятої ЦК України про загальні положення про зобовязання, зокрема, щодо договірних зобовязань, забезпечення виконання зобовязань. Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржником та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1,2 ст. 553 ЦК України). Поручитель, за змістом указаних норм матеріального права, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, проте є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З аналізу наведених норм вбачається, що підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. Відповідний Правову позицію висловлено 21 жовтня 2015 року Верховним судом України в справі №6-1161цс15. Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає, про збільшення його обсягу відповідальності як поручителя без його згоди. Як вбачається з умов договорів від 20 травня 2008 року порукою забезпечувалось виконання зобовязань за кредитним договором, згідно якого кредитор надав кредит в сумі 31230,00 доларів США, а боржник повинен виконати зобовязання з повернення кредиту в сумі 31230,00 доларів США у строк до 20 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми кредиту та 4% щомісячної винагороди за резервування ресурсів. Як слідує з додатку № 1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» сума % та винагород в цілому становить 39\~574,80 доларів США. Додатковою ж угодою до кредитного договір від 07 грудня 2012 року, укладеною між кредитором та позичальником, як вказувалося вище, зокрема погоджено, що кредитні кошти надаються на строк до 20 листопада 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 34\~530,00 доларів США та на споживчі потреби у розмірі 1821,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми наданого кредиту. При цьому визначено, що погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісячно в сумі 440,18 грн. Суд погоджується з доводами позивача, що шляхом укладення додаткової угоди було збільшено обсяг відповідальності поручителя, оскільки хоча і розмір процентів зменшений, однак збільшення тіла кредиту та терміну кредитування, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитними коштами, в цілому призводить до збільшення обсягу відповідальності, що слідує із порівняння графіків сплати кредиту та довідки про загальну вартість кредиту. При цьому суд також звертає увагу, що умовами додаткової угоди збільшений розмір штрафних санкцій. Зокрема п. 2 передбачено, що в разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує штраф в розмірі 13\~762, 96 доларів США. Крім того п.6 цієї угоди передбачено збільшення неустойки в разі порушення строків сплати відсотків за користування кредитом та винагород та встановлено в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та 100% від розміру неналежного сплачених винагород. Наразі таке збільшення обсягу відповідальності проведено за умови відсутності інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру такої відповідальності. При цьому умови договору поруки не містять жодних умов щодо можливостей таких змін без згоди поручителя. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо списання заборгованості позичальника, оскільки як слідує з умов додаткової угоди, підписання цієї угоди не є рішенням про анулювання заборгованості позичальника ( п.4). До того ж вказане твердження спростовується розрахунком заборгованості, наданим банком, за змістом якого розмір заборгованості по пені не змінений та наявне збільшення тіла кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що зобовязання, що виникли з договору поруки б/н від 20 травня 2008 року є припиненими з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, що є самостійною підставою для задоволення позову. Разом з тим, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що порука є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у звязку з пропущенням банком шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя про погашення боргу, адже відповідно до положень ст.559 ЦК України, порука припиняється, зокрема і після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. При цьому, п. 12 договору поруки, укладеним між сторонами 20 травня 2008 року, встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, договір поруки містить строк її дії, а тому твердження позивача з посилання на ч.4 ст.559 ЦК України в даному випадку є безпідставним. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн. Щодо витрат на правову допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст.84 ЦПК України до таких витрат належать витрати, повязані з оплатою правової допомоги й іншого фахівця в галузі права. При цьому, суд зважає на розяснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених в постанові від 17.10.2014 року №10, відповідно до яких при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є фахівцем в галузі права та надавала правову допомогу позивачу. Згідно квитанції № 75 від 07 жовтня 2015 року позивачем було сплачено 4000,00 грн. Розрахунок цих витрат наявний в матеріалах справи. Разом з тим, визначаючись з розміром витрат, які підлягають до відшкодування, суд враховує, вище вказані положення, а також положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а тому з урахуванням поданого розрахунку щодо вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у даній справі, часу судових засідань (відповідно до журналів судових засідань - 52 хв.), суд приходить до висновку щодо до відшкодування підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved