Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що наказом ректора відповідача № 74-К від 04.06.2015 її було звільнено з посади доцента кафедри дидактики та методик навчання природничо-математичних дисциплін вказаного закладу за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Підставою для прийняття наказу слугували, у т.ч. накази про оголошення догани, які позивач оскаржила в судовому порядку. Не виконання трудових обовязків, за змістом наказу, полягало у наданні плану та карток лектора, які не відповідали вимогам ведення ділової документації, тобто ставилась під сумнів саме кваліфікація позивача, що є іншою підставою для розірвання трудового договору. Також роботодавцем були порушені вимоги ст.ст. 40, 147, 149 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено за неповним зясуванням обставин, без витребування від неї пояснень тощо. Вказаними діями відповідача позивачеві було завдано моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях, втраті роботи та необхідності пошуку засобів до існування, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Просила суд скасувати наказ відповідача про її звільнення, поновити її на займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 8\~000 грн. (том № 1 арк. справи 25). Ухвалою суду від 6 липня 2016 р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Профспілковий комітет комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради (том № 1 арк. справи 232). У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та зазначили, що крім доводів, вказаних у позовній заяві, незаконність звільнення позивача підтверджується рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 р., яким були скасовані накази про оголошення [PERSON] доган. Крім того, [PERSON] не викликали на засідання профкому, на якому надавалася згода на її звільнення, також від неї не відбиралися пояснення по суті питань, що слугували підставою звільнення. Своє звільнення [PERSON] повязує із тим, що вона була викривачем корупції у вказаному закладі. Зазначили, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 25 січня 2017 р. склав 103\~073,55 грн. Також представником позивача були надані додаткові пояснення із обґрунтуванням вимог позову посиланнями на вимоги законодавства (том № 1 арк. справи 243). Просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що наказ про звільнення позивача є законним та обґрунтованим, звільнення проведено із дотриманням встановленої законом процедури, [PERSON] повідомлялась про засідання профкому, але на засідання не зявилась. Просила у задоволенні позову відмовити. Також представником відповідача були подані письмові заперечення проти позову, за змістом яких доводи відповідача обґрунтовані посиланнями на положення діючого законодавства (том № 1 арк. справи 198201). Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні від 20.10.2016 пояснила, що вважає звільнення [PERSON] законним, оскільки її звільненню передували догани та невиконання рішень щодо ведення ділової документації, а саме [PERSON] відмовилась вносити виправлення до індивідуального плану та карток лектора. Зазначила, що з приводу розгляду подання ректора було проведено засідання профкому, в результаті чого профкомом надано згоду на її звільнення. Щодо запрошення [PERSON] на засідання пояснення не надала. Просила у позові відмовити. В подальшому в судові засідання не зявлялась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надавала. За таких обставин, суд з урахуванням думки інших учасників процесу, вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача та третьої особи, спеціаліста, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Наказом ректора комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради № 74-К від 4 червня 2015 р. «Про звільнення [PERSON]О.» позивача [PERSON] було звільнено з посади доцента кафедри дидактики та методик навчання природничо-математичних дисциплін 04 червня 2015 р. за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (арк. справи 7). Наказ мотивовано тим, що [PERSON] на порушення п.п. 2. 16, 2.20 посадової інструкції, п. 1.7 Положення про планування й облік науково-педагогічної та педагогічної діяльності в КЗ «ЗОАППО» ЗОР (наказ № 157-Д від 01.10.2014) протягом пяти місяців не надавалися завідувачу кафедри індивідуальний план та картки лектора, які б відповідали нормам ведення ділової документації. Крім того, вказано, що до [PERSON] за порушення трудової дисципліни неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідно до наказів від 10.03.2015 № 02-В та від 31.03.2015 № 03-В. Прийнятий відповідачем наказ про звільнення позивача із займаної посади суд вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з таких підстав. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано розяснення, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Наказами ректора комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради № 02-В від 10.03.2015 та № 03-В від 31.03.2015 до [PERSON] були застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді доган (том № 1 арк. справи 154, 155). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2016 у цивільній справі № 335/5460/15-ц, 2/335/95/2016 задоволено частково позов [PERSON] до комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради про скасування наказів про дисциплінарне стягнення, стягнення моральної шкоди, внаслідок чого було скасовано наказ № 02-В від 10.03.2015 про накладання дисциплінарного стягнення відносно [PERSON], а в іншій частині позову відмовлено (том № 1 арк. справи 6163). В подальшому вказане рішення суду було предметом апеляційного та касаційного оскарження. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 р. вказане рішення суду першої інстанції було скасовано в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказу № 03-В від 31 березня 2015 р. та ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказана позовна вимога задоволена, внаслідок чого наказ № 03-В від 31 березня 2015 р. про дисциплінарне стягнення відносно [PERSON] скасовано. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (том № 2 арк. справи 47а). Відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вимог частини першої статті 223 ЦПК України вищезазначені рішення є такими, що набрали законної сили. Відтак, встановлені вказаними рішеннями обставини, зокрема, щодо незаконності прийнятих відповідачем наказів про застосування до [PERSON] дисциплінарних стягнень, не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Таким чином, зважаючи на незаконність та скасування судами наказів про застосування до [PERSON] дисциплінарних стягнень, які передували її звільненню, не може бути визнано обґрунтованим її звільнення з посади за приписами п. 3 ст. 40 КЗпП України. Крім того, суд, надаючи оцінку наданим сторонами доказам, дійшов висновку про безпідставність посилання у спірному наказі про звільнення на систематичне невиконання [PERSON] обовязків у вигляді ненадання протягом пяти місяців з січня по травень 2015 р. індивідуального плану та карток лектора, які б відповідали вимогам ділової документації, чим, на думку відповідача, порушено п.п. 2.16, 2.20 посадової інструкції та п. 1.7 Положення про планування й облік науково-педагогічної та педагогічної діяльності в КЗ «ЗОІППО» ЗОР (наказ № 157-Д від 01.10.2014). Як випливає з матеріалів справи, [PERSON] надавалися вказані індивідуальний план та картки лектора завідувачу кафедри [PERSON] (том № 1 арк. справи 35117), що також підтвердила допитана у судовому засіданні [PERSON] як свідок. Свідок [PERSON] пояснила суду про створення [PERSON] перешкод у роботі, зокрема, вилучення у [PERSON] компютерної техніки та її приниження. Також охарактеризувала [PERSON] з позитивного боку як гарного викладача та науковця. Зважаючи на пояснення вказаного свідка та виходячи зі змісту поданих [PERSON] заяв на імя ректора про реєстрацію індивідуального плану (том № 1 арк. справи 148-149), суд доходить висновку, що позивачеві чинились перешкоди щодо реалізації нею обовязку подати вказані документи на затвердження. При цьому, п. 1.7 Положення про планування й облік науково-педагогічної та педагогічної діяльності в КЗ «ЗОІППО» ЗОР (наказ № 157-Д від 01.10.2014) передбачає подання індивідуального плану та карток лектора та строк і порядок їх затвердження на засіданні кафедри. Відтак, порушення [PERSON] даного пункту Положення не може слугувати законною підставою для її звільнення. В судовому засіданні представник відповідача пояснювала, що подані [PERSON] індивідуальний план та картки лектора не відповідали встановленим вимогам до їх ведення, на підтвердження чого суду були надані службові та пояснювальні записки [PERSON] та [PERSON], наказ ректора від 04.06.2015 «Про створення комісії», акт від 04.06.2015 щодо надання висновків фахової експертизи документів, поданих доцентом кафедри дидактики та недотик навчання природничо-математичних дисциплін [PERSON] на виконання наказу ректора КЗ «ЗОІППО» ЗОР від 04.06.2015 № 107-Д (том № 1 арк. справи 8385, 8789, 150153). Також допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили про невідповідність поданих [PERSON] індивідуального плану та карток лектора вимогам вищезазначеного Положення про планування й облік науково-педагогічної та педагогічної діяльності в КЗ «ЗОІППО» ЗОР та ДСТУ ГОСТ 7.1:2006, а також про наявність у цих документах орфографічних та стилістичних помилок. В цей же час, суд зазначає, що невідповідність певним вимогам поданих [PERSON] індивідуального плану та карток лектора не може вважатися підставою для її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідно до вказаної норми права звільнення працівника допускається у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до висновку спеціаліста від 22.06.2016, складеного завідувачем кафедри Новітньої історії України ЗНУ, доктором історичних наук, професором [PERSON], акт від 04.06.2015 щодо надання висновків фахової експертизи документів, поданих доцентом кафедри дидактики та недотик навчання природничо-математичних дисциплін КЗ «ЗОІППО» ЗОР [PERSON] містить висновки щодо рівня професійної підготовки [PERSON] як наукового працівника, та містить оцінку результатів її роботи, що є складовою частиною атестації наукових працівників наукових працівників, яка проводиться з метою визначення відповідності кваліфікації наукового працівника займаній посаді; вказаний акт не може вважатися документом щодо визначення відповідності кваліфікаціїнаукового працівника займаній посаді, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та Положенню «Про атестацію наукових працівників», затвердженого постановою КМУ № 1475 від 13.08.1999 (том № 1 арк. справи 215221). Допитаний у судовому засіданні спеціаліст [PERSON] пояснив суду, що у практиці взагалі відсутні випадки проведення фахової експертизи комісією щодо грамотності складання документів. Законодавством створення такої комісії взагалі не регламентоване. Зазначив, що рівень компетенції доцента перевіряє атестаційна комісія, до складу якої входить ректор, проректор та інші особи. Вказав також, що встановлені комісією недоліки індивідуального плану та карток ректора є спірними. Зазначаючи про порушення вказаними діями [PERSON] вимог п.п. 2.16, 2.20 посадової інструкції (том № 1 арк. справи 157159), відповідачем не враховано, що вказаними положеннями посадової інструкції передбачаються обовязки брати активну участь у засіданнях кафедри, своєчасно та якісно готувати звіти та інші документи, своєчасно подавати в установленому порядку звіти та іншу документацію. У наказі про звільнення [PERSON] з посади не йдеться про систематичну несвоєчасність подання звітів та інших документів, а також про їх систематично неякісну підготовку, або ж про те, що [PERSON] систематично не брала активної участі у засіданнях кафедри. Більше того, як було встановлено у судовому засіданні, претензії до [PERSON] виникли з приводу оформлення одного індивідуального плану та карток лектора, що подавалися за період один рік. Доказів стосовно систематичності таких порушень відповідачем не надано, так само як і не доведено наявності в [PERSON] обовязку подавати вказані документи кілька разів протягом певного періоду. Слід також зауважити на тому, що відповідачем були допущені порушення процедури проведення звільнення [PERSON], які виразилися у наступному. Так, статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених у т.ч. пунктом 3 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору із працівником. Таке подання розглядається у присутності працівника. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не зявився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах вказаного вище строку. У разі повторної неявки працівника (його працівника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Так, відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради від 04.06.2015 [PERSON] не була присутня на засіданні профкому, на якому розглядалося питання надання згоди на її звільнення (том № 1 арк. справи 90). Доказів про належне її сповіщення про дату, час та місце проведення засідання профкому суду не надано. Надані суду представником відповідача акти не доводять факт належного повідомлення [PERSON] про дату, час та місце проведення вказаного засідання. Так, відповідно до акту від 04.06.2015, 4 червня 2015 р. були запрошені та приймали участь у проведенні позачергового засідання профспілкового комітету для розгляду подання ректора [PERSON] № 304 від 04.06.1915 року про надання згоди на звільнення [PERSON] з займаної посади такі члени профспілки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказаний акт не містить даних про те, що [PERSON] повідомлялась про вказане засідання. Щодо іншого акту, складеного [PERSON], [PERSON], [PERSON], датованого 04.06.2017, [PERSON] була 04.06.2015 попереджена про проведення позачергового засідання профспілкового комітету для розгляду подання ректора [PERSON] про звільнення із займаної посади. В цей же час, у акті не зазначено, яким чином [PERSON] повідомляли про проведення засідання профспілкового комітету та хто саме здійснював таке повідомлення. Серед іншого, акт датовано 04.06.2017, при цьому, ця дата не містить виправлень чи застережень, що ставить під сумнів його складання одразу за фактом повідомлення [PERSON] про засідання профкому 04.06.2015. Крім того, зі змісту самого протоколу засідання не вбачається, що на засіданні обговорювалося питання відсутності [PERSON] та можливість його проведення за її відсутності. Враховуючи, що вищезазначеними вимогами ст. 43 КЗпП України встановлено обовязок відкладення засідання у разі неявки працівника (його представника), а також зважаючи на те, що [PERSON] не подавала заяви про розгляд подання ректора про її звільнення за її відсутності, суд доходить висновку, що профспілковий комітет, розглянувши на засіданні 04.06.2015 подання ректора про звільнення [PERSON], порушив приписи статті 43 КЗпП України. Також, відповідно до розяснень, наданих у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 49 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Так, за приписами статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. З наказу про звільнення [PERSON] випливає, що підставами його прийняття, серед іншого, зазначено пояснювальну записку [PERSON] від 04.06.2015. В цей же час, вивчивши зміст вказаної пояснювальної записки, суд доходить висновку, що вона є доповненням до службової записки [PERSON] від 03.06.2015 з приводу раніше наданих нею індивідуального плану та карток ректора. У змісті записки [PERSON] повідомляє про тиск на неї з метою змусити її звільнитися із займаної посади та просить ректора розібратися, чи відповідає займаній посаді завідувач кафедри [PERSON] Таким чином, при звільненні [PERSON] відповідачем було порушено вимоги статті 149 КЗпП України щодо витребовування від [PERSON] письмових пояснень. З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про незаконність наказу ректора комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради № 74-К від 4 червня 2015 р. «Про звільнення [PERSON]О.», з огляду на що вказаний наказ підлягає скасуванню, а [PERSON] поновленню на посаді доцента кафедри дидактики та методик навчання природничо-математичних дисциплін вказаного закладу. За вимогами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час її вимушеного прогулу з дня прийняття наказу про звільнення 04.06.2015 по день ухвалення судом рішення 25.01.2017. Відповідно до довідки відповідача про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] у квітні 2015 р. було відпрацьовано 13 робочих днів та її заробітна плата склала 3\~155,61 грн., у травні 2015 р. [PERSON] було відпрацьовано 3 календарних дні та її заробітна плата склала 818,35 грн.; середньоденна заробітна плата визначена у розмірі 248,37 гривень (том № 1 арк. справи 172). Час вимушеного прогулу [PERSON] з 04.06.2015 по 25.01.2017 склав 415 робочих днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 103\~073,55 гривень (415 днів х 248,37 грн. = 103 073,55 грн.). Також, [PERSON] заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 8\~000 гривень. Вирішуючи позов у цій частині вимог суд враховує наступне. Як передбачено статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вказує позивач, моральна шкода, спричинена їй відповідачем, полягає у необхідності докладання додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, для чого знадобився тривалий час. Позивачу були спричинені моральні страждання, душевні та психічні хвилювання внаслідок того, що відповідач допустив порушення її трудових прав. Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона втратила роботу, яка була джерелом доходу, внаслідок чого вона була змушена шукати засоби для існування. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Однак, на переконання суду, при визначенні суми моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, позивач не в повній мірі врахувала положення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 31 березня 1995 р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин. За таких обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає, що відповідною компенсацією позивачеві моральної шкоди буде сума у розмірі 5 000,00 гривень, яка визначена судом з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків. З огляду на викладене, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON], а саме в частині скасування наказу ректора комунального закладу «Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти» Запорізької обласної ради № 74-К від 4 червня 2015 р. «Про звільнення [PERSON]О.», поновлення [PERSON] на роботі, стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 103\~073,55 гривень та моральної шкоди у розмірі 5\~000 гривень. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 гривень, які позивач сплатила при зверненні до суду за позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди. Оскільки від сплати судового збору за іншими позовними вимогами позивач звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та враховуючи майновий (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) та немайновий характер (поновлення на роботі, скасування наказу) заявлених позивачем вимог, тому з відповідача на користь Державного бюджету України належить стягнути судовий збір у сумі 1\~274,33 гривні, у т.ч. 243,60 гривні за позовними вимогами немайнового характеру (0,2 розміру мінімальної заробітної плати) та 1 030,74 гривні за позовними вимогами майнового характеру (1% від задоволеної частини позовних вимог) за ставками, що діяли на час звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial