Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, збільшивши в наступному розмір позовних вимог, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.02.2012 у справі № 2-565/2011 з [PERSON] на її користь, крім іншого, стягнуто 24829,80 грн. і в цій частині судове рішення залишено без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.06.2012. До теперішнього часу визначену судом суму коштів відповідач не сплатив на користь позивачки і остання просить стягнути з [PERSON] проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування зазначеними коштами, а саме за період з 05.06.2012 (день набрання судового рішення законної сили) по 18.04.2017 (день подання уточненого позову) в сумі 17004,42 грн., а також інфляційні витрати за період з червня 2012 року по березень 2017 року, які складають 27354,99 грн. До суду представник позивача надав заяву про слухання справи у його відсутність, просив задовольнити позов в повному обсязі та ухвалити рішення у відсутність відповідача в разі неявки останнього. Відповідач та його представник до суду не зявились, від останнього надійшла заява про відкладення слухання справи через його зайнятість у іншому процесі, до якої не додано доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу відкладення справи, отже суд вважає причини неявки відповідача та його представника до суду неповажними, а справу такою, що може бути розглянута у відсутність останніх. В минулих судових засіданнях представник відповідача пояснив, що [PERSON] у березні та травні 2015 року сповіщав державного виконавця про своє місце роботи з метою звернення стягнення на заробітну плату за виконавчим листом на суму 24829,80 грн., предявленим [PERSON] Державним виконавцем виносилась відповідна постанова, проте чому стягнення не відбувалось, йому не відомо, отже заборгованість через невиконання судового рішення виникла не з його вини, а через недбалість державного виконавця (а.с. 99-104). Треті особи до суду не зявились, причини неявки не повідомили, що не є перешкодою для розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.02.2012, ухваленого у справі № 2-565/2011, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 24829,80 грн. вартості автомобіля, що є обєктом права спільної сумісної власності сторін. Вказане рішення суду залишено без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.06.2012 (а.с. 5-8). Визначена судом сума коштів, що має бути стягнута на користь позивача з відповідача, досі останнім не сплачена, доказів зворотного суду не надано. Частиною 1 ст. 8 ЦК України передбачено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). З погляду на викладене суд вважає за можливе застосувати до виниклих правовідносин норми зобовязального права. Так, згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За користування чужими грошовими коштами, як зазначено в ст. 536 ЦК України, боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики відповідно до облікової ставки Національного банку України. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення… . Виникла в наслідок невиконання судового рішення заборгованість складається, згідно розрахунку позивача, з процентів, розрахованих на рівні облікової ставки НБУ за користування зазначеними коштами за період з 05.06.2012 (день набрання судового рішення законної сили) по 18.04.2017 (день подання уточненого позову) в сумі 17004,42 грн., а також інфляційних витрат за період з червня 2012 року по березень 2017 року, які складають 27354,99 грн. Вказаний розрахунок здійснений відповідно до умов закону та загальнодоступних статистичних даних, отже не викликає сумніву у суду щодо його правильності. З довідки про доходи [PERSON] від 09.08.2017 вбачається, що лише в липні 2017 року з заробітної плати останнього за виконавчим листом стягнуто 515,20 грн., проте вимоги позивача заявлені виходячи з розрахунку заборгованості станом на 18.04.2017, отже сплачені відповідачем кошти в сумі 515,20 грн. не є підставою для зменшення розміру заборгованості (а.с. 105). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Посилання представника відповідача на відсутність вини [PERSON] у збільшенні заборгованості, що фактично сталось через недбалість державного виконавця також не є підставою для зменшення суми заборгованості чи відмови у задоволенні позову, так як захист прав позивача в даному випадку не може ставитись в залежність від якості роботи державного виконавця. Разом з тим неналежне виконання державним виконавцем своїх службових обовязків, в разі доведеності, може слугувати підставою для наступного звернення [PERSON] з позовом до відповідного відділу державної виконавчої служби, державного виконавця про стягнення завданої йому шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved