Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Просить ухвалити рішення про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32185965 від 02.11.2016 19:33:14, прийняте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] про державну реєстрацію за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру загальною площею 80 кв.м, житловою площею 49,2 кв.м, розташованою за адресою : [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що у відповідача приватного нотаріуса [PERSON] не було жодних правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності на належне позивачу майно за відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», виходячи з наступного. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення та реєстрації права власності на належне позивачу нерухоме майно за банком приватний нотаріус вважав наявність: договору іпотеки від 06.07.2005 p., серія та номер 2992; повідомлення серія та номер: 983, від 28.07.2016, видавник ПАТ КБ „ПриватБанк; квитанція на відправлення рекомендованого листа від 29.07.2016; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 2103000533123 від 29.07.2016, що дало йому право на вчинення таких нотаріальних дій. Відносно документів, на підставі яких відповідачем 1 була проведена державна реєстрація права власності на належне [PERSON] майно : повідомлення серії та номеру 983 від 28.07.2016, видавник ПАТ КБ „ПриватБанк, квитанції на відправлення рекомендованого листа від 29.07.2016; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 2103000533123 від 29.07.2016 p., позивачу нічого не відомо. Повідомлень від відповідачів вона не отримувала, підпису на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення не ставила. Вінницьким міським судом Вінницької області 25.03.2013 року в справі №232/3681/12 було прийнято рішення, яким: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ІІАТ КБ „Приват Банк за кредитним договором №VIH0GF02020679 від 06.07.2005 року в сумі 24 038,65 дол.США, за курсом НБУ станом на день подачі позову до суду складає 192 140,92 грн., з яких 355,52 дол.США складає тіло кредиту, 10 374,15 дол.США складають відсотки за користування кредитними коштами, 13 308,98 дол.США складає нарахована пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ „ПриватБанк з правом укладання від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з правом отримувати витяги з Державного реєстру прав власності, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом здійснення ПАТ КБ „ПриватБанк всіх передбачених чинним законодавством дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по справі 232/3681/12 провадження 6/127/54/16 вирішено відстрочити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2013 року по цивільній справі №232/3681/12 до закінчення дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України». наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року, який набрав чинності 07.06.2014 року. Також, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/24016/14-ц, провадження №6/127/53/16 від 31.03.2016 вирішено відстрочити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2015 року по справі № 127/24016/14-ц про виселення до закінчення дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті. На підставі вказаних рішень Вінницького міського суду Вінницької області Ленінським відділом ДВС Вінницького міського управління юстиції на нерухоме майно накладено арешт, що підтверджується Інформаційною довідкою №74839513 від 05.12.2016 р. З вказаної довідки вбачається існування інших арештів та заборон на нерухоме майно. Приймаючи оскаржуване позивачем рішення приватним нотаріусом [PERSON] не було враховано, що спірне нерухоме майно знаходилось під арештом та забороною його відчуження, а згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-357а14), наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Також згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання та загальна площа не перевищує 140 кв. м. Також приватний нотаріус [PERSON] порушив ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріальний округ територіальна одиниця в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. . Представник відповідача позов не визнав, про що надав до матеріалів справи письмове заперечення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. В забезпечення виконання зобов»»язань за кредитним договором №VIH0GF02020679 від 06.07.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №2992, відповідно до умов якого іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, та знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32185965 від 02.11.2016 р., прийнятим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] проведено державну реєстрацію за ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержателем) права власності на квартиру загальною площею 80 кв.м, житловою площею 49,2 кв.м, розташованою за адресою : [ADDRESS]. Між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № VIH0GF02020679 від 06.07.2005 р., в забезпечення якого в той же день укладено договір іпотеки квартири за адресою [ADDRESS]. Щодо належного повідомлення позивача суд зазначає наступне. Згідно з п. 26 вищевказаного договору іпотеки, який містить Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель має право у зв»язку з порушенням вимог кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом переходу права власності на предмет іпотеки. Відповідно до вказаних положень договору іпотеки, 29.07.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» направлено позивачу лист зі зворотнім повідомленням про порушення умов Кредитного договору та намір іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 03.08.2016 р. [PERSON] особисто отримала вказане повідомлення, про що свідчить її прізвище та підпис на цьому повідомленні, після цього жодних заяв, скарг чи претензій до іпотекодержателя ПАТ КБ «Приватбанк» від неї не надходило. Твердження [PERSON] про те, що вона не отримувала будь-яких повідомлень від ПАТ КБ «Приватбанк» не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема відомостями від ПАТ «Укрпошта», засобами якої було направлено вимогу, та спростовується наявністю рекомендованого повідомлення з підписом особи, яка його отримала. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» повідомляв [PERSON] про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги № 30.1.0.0/2 - 222 від 26.07.2011 р., отримання якої позивачем не заперчувалось. Зі змісту вимоги вбачається, що банк повідомив позивача про наявність порушень кредитного договору та попередив, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, ПАТ КБ «Приватбанк» зі спливом цього строку має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки. Позивачем визнано, що після отримання такої вимоги, вона будь-яких заперечень на адресу ПриватБанку на направляла, прострочену заборгованість не погасила, більше того, встановлено, що з часу отримання цього повідомлення, вона взагалі не здійснювала платежів на погашення заборгованості за кредитним договором. Щодо наявності зареєстрованих обтяжень майна, суд зазначає про таке. Згідно з п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: - копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимоги; - заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. З наданої представником банку копії рішення суду вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2016 р. предмет іпотеки звільнено з-під арештів накладених: - 22.02.2010 р. на все майно, обтяжувач: Ленінський відділ ДВС Вінницького міського управління юстиції, підстава постанова про відкриття виконавчого провадження 16981830 від 30.01.2010 р.; - 22.11.2010 р. Ленінським відділом ДВС Вінницького міського управління юстиції на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження 22728517, від 22.11.2010 р., старшим державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON]; - 13.10.2014 р. Ленінським відділом ДВС Вінницького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 45009845 від 09.10.2014 р. [PERSON], Ленінський відділ ДВС Вінницького міського управління юстиції. Рішення суду набрало законної сили 15.04.2016 р., таким чином, на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії 26.10.2016 р. обтяження з предмету іпотеки були зняті. Твердження позивача про те, що на підставі ухвал Вінницького міського суду Вінницької області в справі № 232/3681/12 та 127/24016/14-ц, якими відстрочено виконання рішень до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті» було накладено арешт на предмет іпотеки, не підтверджується наданою ним Інформаційною довідкою № 74839513 від 05.12.2016 р., в якій записи про такі обтяження відсутні. Наявність рішення Вінницького міського суду від 31.05.2017 р. про зняття арешту з предмета іпотеки представник банку пояснив тим, що працівники банку, які готували позовну заяву до суду, не знали про наявність рішення суду від 04.04.2016 р., яким іпотечне майно було звільнено з-під арешту. Щодо дії мораторію суд виходив із того, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя)/ із споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України з іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є законом з питань майнового забезпечення кредитів, а регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. При цьому, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом. Сама ж реєстраційна дія повністю відповідає чіткому алгоритму послідовних дій державного реєстратора визначених спеціальними нормативно-правовими актами. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє та не змінює дії решти нормативно-правових актів, у тому числі тих, що регулюють порядок проведення державної реєстрації. як наслідок, не може бути мотивом та правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії та відмови у державній реєстрації. Нотаріус як державний реєстратор не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також на відмову у державній реєстрації. Кожне рішення повинно прийматись в межах та на підставах, визначених законом. За даних обставин у нотаріуса не було можливості прийняти інше правове рішення, яке б відповідало закону та не ставило під сумнів правомірність такої дії. Щодо наявності рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2013 р. в справі №232/3681/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки та наявність двох ухвал суду від 31.03.2016 р. про відстрочення виконання рішення суду до закінчення дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України». наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року, який набрав чинності 07.06.2014 року, суд зазначає про те, що умовами договору іпотеки від 06.07.2005 року, укладеним між позивачем та ПАТ КБ Приватбанк передбачено згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири, оскільки підпис іпотекодавця (власника) в іпотечному договорі є способом його волевиявлення (ст. 205, 207 ЦК України), що підтверджується текстом договору. За попередньою згодою сторін відповідно до Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення Іпотекодавцем зобов'язань по цьому Договору; неможливості звернути стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов'язання за цим Договором, з будь-якої причини. Звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору, в тому числі і згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п. 26). Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 15.03.2017 р. року встановлено порушення умов Кредитного договору та встановлено наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже вказана обставина не підлягає додатковому доведенню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України. Відповідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Положеннями ст. 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 36 Закону України Про іпотеку сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до п. 22 договору іпотеки звернення стягнення на Предмет Іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України Про іпотеку на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. В разі продажу Предмету іпотеки на публічних торгах Іпотекодержатель відповідно до Закону Про оподаткування прибутку підприємств здійснює реалізацію Предмета іпотеки у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 1448 від 22 грудня 1997 року, якщо інше не передбачене законодавством, на день реалізації Предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна Предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50% від загальної вартості Предмету іпотеки, яка зазначена в п. 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати Предмет іпотеки за ціною вище, ніж зазначена в цьому пункті. Відповідно до п. 26 договору звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавця, або - продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України Про іпотеку, для чого Іпотекодавець надає право Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, в т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно на Предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене, сторони Договору іпотеки дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містять прямої заборони на позасудове врегулювання, передбачене ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (за винятком зони проведення антитерористичної операції (положення Закону України №1669-VII від 02.09.2014 року). Відтак, банк правомірно задовольнив свої вимоги шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на основі іпотечного застереження. Письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, суд тлумачить як згоду власника, оскільки підпис іпотекодавця (власника) в іпотечному договорі є способом його волевиявлення відповідно до положень ст. ст. 205, 207 ЦК України. Положення вищезгаданого Закону не зупиняють дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а зобов'язує їх діяти з урахуванням його норм. Отже цей закон визначає правові підстави, що унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. У виниклих правовідносинах не здійснювалось примусове виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартири) через органи і посадових осіб, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень, а відбулось договірне погашення заборгованості за кредитним договором шляхом переходу права власності на предмет іпотеки, при цьому відсутнє примусове стягнення, а отже положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідачами не порушені. Щодо вчинення нотаріальних дій поза межами нотаріального округу, то положеннями частин 2 та 3 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо); 2) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 3) видають свідоцтва про право на спадщину; 4) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; 5) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); 6) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; 7) провадять опис майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; 8) видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; 9) накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; 10) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 11) засвідчують справжність підпису на документах; 12) засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; 13) посвідчують факт, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; 14) посвідчують факт, що фізична особа є живою; 15) посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; 16) посвідчують час пред'явлення документів; 17) передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; 18) приймають у депозит грошові суми та цінні папери; 19) вчиняють виконавчі написи; 20) вчиняють протести векселів; 21) вчиняють морські протести; 22) приймають на зберігання документи. Отже, «реєстраційна дія», що здійснюється державним реєстратором (нотаріусом) не входить до переліку нотаріальних дій, передбачених Законом України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» «реєстраційна дія» це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Аналізуючи норми вказаного закону у їх сукупності та взаємозв'язку, можна дійти висновку, що нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора, у тому числі, прав на нерухоме майно. Тобто держава делегує нотаріусам владні повноваження в цій частині. Таким чином, відповідно до законодавства нотаріус може вчиняти нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії як державний реєстратор відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Такі реєстраційні дії можуть бути пов'язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто бути похідними від них або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника. Будь-яка реєстраційна дія вчиняється державним реєстратором на підставі нормативно-правових актів, які чинні на момент здійснення такої реєстраційної дії. Таким чином в судовому засіданні не встановлено підстав про протиправність дій нотаріуса як державного реєстратора. Суд також дійшов висновку, що нотаріус, як державний реєстратор не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також на відмову у державній реєстрації.\~\~Кожне рішення повинно прийматись в межах та на підставах, визначених законом. Як вбачається з положень Закону України «Про нотаріат» поняттям нотаріальні дії не охоплюються реєстраційні дії, оскільки згідно зі ст.34 Закону України «Про нотаріат» ці повноваження надані нотаріусам відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, нотаріус може здійснювати реєстраційні дії як державний реєстратор відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі нормативно-правових актів, які чинні на момент здійснення такої реєстраційної дії. Такі реєстраційні дії можуть бути пов'язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто бути похідними від них або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника. Доводи представника позивача, що нотаріус не має права вчиняти реєстраційні дії поза межами нотаріального округу безпідставні. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed