Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У підготовчому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] на підставі ст. 49 ЦПК України збільшила позовні вимоги, про що 27.09.2018 року подала відповідну письмову заяву та позовну заяву із збільшеними позовними вимогами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві посилається на те, що 25.04.2010 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які на сьогоднішній день є малолітніми та проживають разом з матірю. Зазначає, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів та розбіжність у поглядах на життя та подружні відносини. Протягом двох з половиною років фактичні шлюбні відносини між ними не підтримуються. Вони тривалий час проживають окремо, тобто спільне господарство ними не ведеться. Так як фактично почуття любові та довіри між ними давно припинилися, позивач дійшла висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу. Неодноразові спроби владнати сімейні стосунки з метою збереження сімї результатів не принесли, позивачем неодноразово вживалися заходи для примирення, проте безрезультатно. Позивача переконана, що збереження шлюбу є неможливим, а тому просить суд строк для примирення не надавати. Також зауважує, що з питання щодо проживання дітей та поділу майна між ними спору немає, оскільки діти проживають разом з позивачем в м. Ужгород по вул. Декабристів, 38. Відповідач проживає в [INFO]. В побаченнях з дітьми відповідач з боку позивача не обмежений та має можливість приймати участь у вихованні їх спільних дітей, проте використовує таку можливість зрідка, так як працює за кордоном. Звертає увагу, що матеріальна допомога у вихованні дітей з боку відповідача носить нестабільний характер, всі спроби переконати його про необхідність постійної турботи з боку батька про фізичний та інтелектуальний розвиток дітей результату не принесли. Позивачу самотужки доводиться виховувати дітей та забезпечувати їм хоча б мінімальний рівень життя, але враховуючи постійне подорожчання вартості харчів, одягу, медичних послуг тощо, цього недостатньо. Фінансове утримання їх дітей, забезпечення їх різностороннього розвитку, інтересів, фізичного та духовного виховання потребують значних коштів. Відповідач за весь час спільного та окремого проживання фінансової кошти на утримання дітей надавав час від часу, потребами дітей не цікавився, а отже, в позивача є всі підстави вважати, що відповідач добровільно не буде фінансово допомагати їй і надалі, і тому позивач змушена звернутися до суду за стягненням аліментів на дітей. Стверджує, що відповідач є здоровою, молодою людиною, іншої сімї чи утриманців у нього немає, а тому він здатний надавати достатню фінансову допомогу на утримання двох малолітніх дітей. З посланням на викладене позивач просила суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та нею [PERSON], що зареєстрований у виконкомі Т.-Бистрянської сільської ради Перечинського району 25.04.2010 року за актовим записом № 02, а також стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з дня подання позовної заяви. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підтримала повістю, у частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на їх спільних дітей усно зменшила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] аліменти на доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], будучи згідно із нотаріально посвідченою довіреністю від 29.06.2018 року уповноваженим від імені відповідача визнати позов, у підготовчому засіданні позов визнав повністю, про що подав окрему письмову заяву, зазначивши, що позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнає в повному обсязі, згідний на виплату аліментів у загальній сумі 3000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2010 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Бабідорич) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстрований 25.04.2010 року у виконкомі Т.-Бистрянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області за актовим записом № 02, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 066226. У сторін народилося двоє дітей донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії 1-ФМ № 196910 та серії І-ФМ № 253553 відповідно, де їх батьками значаться [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося та позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Оскільки між сторонами втрачено почуття любові, про що зазначено у позовній заяві та що також підтверджено визнанням позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільні діти сторін проживають з матірю та потребують матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за неповнолітніми донькою та сином, вік дітей, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобовязань та інших утриманців, визнання позову в частині стягнення аліментів, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільних дітей доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.07.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років 1944 грн., а з 01.12.2018 року 2027 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дітей хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення повністю. При цьому, оскільки позов із збільшеними позовними вимогами про стягнення аліментів предявлений 27.09.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дітей, поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved