Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Людмила Леонідівна, про визнання права на спадщину. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. [INFO] помер батько Позивача - [PERSON] , який на день своєї смерті постійно проживав в м. Кассель, Федеративна Республіка Німеччина. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 27/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 30.08.2007 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1780, яким все своє майно заповідав Відповідачу [PERSON] . Однак, 23.02.2018 року у Федеративній Республіці Німеччина, [PERSON] склав новий заповіт, яким все своє майно заповів Позивачу. Посилаючись на приписи матеріального права, Позивач вказує, що саме вона має право на спадкування за заповітом після свого покійного батька, оскільки заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Позивач зазначає, що прийняла спадщину звернувшись до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Людмили Леонідівни із заявою про прийняття спадщини. Однак, 22.07.2019 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [PERSON] в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач просила суд визнати за нею право приватної власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно у вигляді 27/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 16.01.2020 року постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 39-40). 18.03.2020 року засобами поштового на адресу суду надійшов підписаний представником відповідача відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 60-91). У відзиві відповідач зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог. Відповідач вказує, що чинним законодавством ФРН не передбачено можливості складання заповіту свідком на прохання та зі слів заповідача, що будь-який заповіт складений на території ФРН має бути зареєстрований в Центральному реєстрі заповітів і має бути переданий на зберігання. Відповідач вважає, що долучений до позовної зави заповіт не відповідає формі заповіту, порядку його посвідчення та зберігання. 20.03.2020 року через канцелярію на адресу суду надійшла підписана представником позивача відповідь на відзив (а.с. 92-96). 08.04.2020 року ухвалою суду з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. належним чином завірену копію спадкової справи, що була заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , номер справи у спадковому реєстрі - 62725109. 08.04.2020 року на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. було направлено на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, що була заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , номер справи у спадковому реєстрі - 62725109. 09.02.2021 року в судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Засобами електронного зв`язку позивачем було надіслано клопотання про розгляд справи за її відсутності, за участі представника [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Кардаш М.О. підтримав заявлені позовні вимоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. В судове засідання представник відповідача адвокат Зінченко П.О. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до суду подала клопотання про розгляд справи без її участі при розгляді справи поклалася на розсуд суду. Суд, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, вислухавши представника позивача, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] в м.Кассель Федеративної Республіки Німеччина помер [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 29/2018 вбачається, що спірним спадковим майном після смерті [PERSON] в Україні є 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності від 02.01.1984, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства (книга № 59, реєстр № 6098). Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 30.08.2007 року спадкодавець [PERSON] склав заповіт, посвідчений 30.08.2007 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1780, яким все своє майно заповідав [PERSON] . Також судом встановлено, що 23.02.2018 року спадкодавець [PERSON] в м.Кассель Федеративної Республіки Німеччина склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON] . Даний заповіт складений російською мовою, текст заповіту записаний свідком [PERSON] за допомогою технічних засобів зі слів і на прохання заповідача [PERSON] . Текст заповіту прочитаний заповідачем вголос і власноручно підписаний. Заповіт складено та підписано в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] . Справжність підписів свідків засвідчено 24.05.2018 за № 250 реєстру нотаріальних дій від 2018 юристом як офіційно призначеним представником нотаріуса Гюнтер Бахр. 05.06.2018 року у м.Кассель Федеративної Республіки Німеччина на вказаному заповіті проставлено апостиль. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №29/2018, з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. звернулась дочка спадкодавця [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діє [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 18.07.2018 року за №75, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., було заведено спадкову справу № 29/2018 (№ у спадковому реєстрі 62725109). Також, судом встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулась і дочка спадкодавця [PERSON] , надіславши 21.08.2018 на адресу Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, заяву про прийняття спадщини. Справжність підпису [PERSON] на заяві засвідчено 21.08.2018 приватним нотаріусом Ставищенського районного нотаріального округу Київської області Швецем С.П. за реєстровим № 264. Вказана заява була перенаправлена Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області за належністю за місцем відкриття спадщини, а саме до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. Судом також встановлено, що 22.07.2019 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. винесена постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 27/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємцем на надано оригінал свідоцтва про право власності від 02.01.1984 року, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства. Крім того, 21.10.2019 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. винесена постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою й [PERSON] відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 27/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , з тих підстав, спадкоємцем на надано оригінал свідоцтва про право власності від 02.01.1984, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства. Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Відповідно до ч.2 ст.31 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Відповідно до ст.70 Закону України «Про міжнародне приватне право» , з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Відповідно до ст.71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Згідно з ст.72 Закону України «Про міжнародне приватне право», здатність особи на складання і скасування заповіту, а також форма заповіту і акту його скасування визначаються правом держави, у якій спадкодавець мав постійне місце проживання в момент складання акту або в момент смерті. Заповіт або акт його скасування не можуть бути визнані недійсними внаслідок недодержання форми, якщо остання відповідає вимогам права місця складання заповіту або права громадянства, або права звичайного місця перебування спадкодавця у момент складання акту чи в момент смерті, а також права держави, у якій знаходиться нерухоме майно. Згідно з ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За змістом статті 2 Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі - Конвенція 1961 року), кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Згідно з ч.ч.2,3 ст.5 Конвенції 1961 року, заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав-учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ. Гаазька Конвенція 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10.01.2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями цієї Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22.12.2003 року. Федеративна Республіка Німеччина висловила заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції 1961 року. У зв`язку із цим згідно зі статтею 12 Конвенції 1961 року на території України суди не приймали документи, завірені апостилем, що виконані в цій країні, тому продовжували застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації. Конвенція 1961 року у відносинах між Україною та Федеративною Республікою Німеччина набрала чинності 22.07.2010, коли Федеративною Республікою Німеччина було відкликано заперечення проти приєднання України до зазначеної Конвенції. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] на момент складання заповіту від 23.02.2018 року постійно проживав на території Федеративної Республіки Німеччина, отже форма заповіту та процедура його складання визначається правом Федеративної Республіки Німеччина. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.09.2018 у справі № 723/1983/16. Як вбачається з заповіту складеного 23.02.2018 року, його текст записаний свідком [PERSON] за допомогою технічних засобів зі слів і на прохання заповідача [PERSON] . Текст заповіту прочитаний заповідачем вголос і власноручно підписаний. Заповіт складено та підписано в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] . Справжність підписів свідків засвідчено 24.05.2018 року за №250 реєстру нотаріальних дій від 2018 юристом як офіційно призначеним представником нотаріуса Гюнтер Бахр в м. Кассель. 05.06.2018 року у м.Кассель Федеративної Республіки Німеччина на вказаному заповіті проставлено апостиль. Крім того, як вбачається з повідомлення Окружного суду Кассель, Суд по спадковим справам, реєстраційний номер: 790 VI 1641/18 І від 15.01.2019, по спадковій справі [PERSON] , який помер [INFO] не було видано інших свідоцтв про спадкування, і на даний момент [PERSON] , яка народилася [INFO] , розглядається в якості єдиного спадкоємця. На вказаному офіційному документі проставлено апостиль. З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу доводи відповідача про наявність ознак фіктивності заповіту [PERSON] , складеного 23.02.2018 року в м.Кассель Федеративної Республіки Німеччина. Належність заповідачу [PERSON] підпису на заповіті відповідачем не оспорюється. Відповідно до ч.,ч.1, 3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.,ч.1, 2, 3 ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. За таких обставин, складеним на ім`я позивача заповітом від 23.02.2018 року, апостильованим у Федеративній Республіці Німеччина, скасований заповіт посвідчений 30.08.2007 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1780, який був складений на ім`я відповідача. Отже, позивач є особою на чию користь складено новий і останній заповіт, відтак, саме вона має право на спадщину, що залишилась після спадкодавця [PERSON] у порядку спадкування за заповітом. При цьому, оскільки спадкове майно, у вигляді 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , знаходиться та зареєстроване в Україні, то відповідно до приписів ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування такого нерухомого майна регулюється законодавством України. Судом встановлено, що в передбачений ст.1268 ЦК України шестимісячний строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. із заявою про прийняття спадщини. 14.02.2019 року нотаріусом до КПКОР «Південне бюро технічної інвентаризації» було надано запит щодо відомостей про реєстрацію до 01.01.2013 року на житловий будинок [ADDRESS] . На підставі отриманої інформації КПКОР «Південне бюро технічної інвентаризації», за померлим [PERSON] зареєстровано право власності на 27/100 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 02.01.1984, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства (книга № 59, реєстр № 6098). Однак, оригінал свідоцтва позивачем не надано. В зв`язку з чим, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 27/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Дані обставини суд встановив з постанови приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської Л.Л. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.07.2019. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право чинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частин 2,3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до вимог п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1, 2, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.,п.3.1, 3.3 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що прийнявши спадщину після смерті батька [PERSON] , до складу якої входять майнові права на 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , позивач вважається спадкоємцем спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Однак реалізувати своє право на оформлення спадщини вона не може в зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно та відмовою в зв`язку з цим нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ст. 392 ЦК України цивільні права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом визнання права за нею власності на спадкове майно. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які понесла позивач при зверненні до суду, а саме судовий збір в розмірі 1096,22 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved