Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що сторони по справі на час звернення позивача до суду, перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Шлюбні відносини між сторонами не склалися, а тому сторони проживають окремо. Позивач наполягає, що вона проживає разом із дитиною сторін по справі, яка перебуває на її повному матеріальному утриманні, відповідач же надає матеріальну допомогу на утримання своєї дочки не своєчасно та не у повному розмірі про який сторони домовлялися. Оскільки сторонам добровільно про розмір аліментів домовитися не вдалося, позивач звернулася до суду із вказаним позовом, яким просила стягувати із відповідача аліменти на утримання їх спільної дочки у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вказана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 31.05.2019 року. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнав частково та наполягав на тому, що він має невисокий, нерегулярний дохід, що не дає йому можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, окрім того на утриманні відповідача перебуває малолітня дитина його цивільної дружини, що також впливає на його матеріальний стан. Також позивач доказів на підтвердження своїх доводів щодо можливості відповідача сплачувати аліменти в заявленому нею розмірі не надала як і не повідомила, що відповідач вже надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини та сплатив кошти у розмірі 6000 грн. За таких обставин відповідач просить суд стягувати із нього аліменти у розмірі 1000 грн., а розгляд справи здійснювати за участі сторін по справі. Вивчивши матеріали справи та доводи, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, суд приходить до наступного висновку. Відповідач по справі звернувся до суду із клопотанням про розгляд даної справи у судовому засіданні за участю сторін. Разом із тим із матеріалів вказаної справи вбачається, що вказаний спір відноситься до категорії спорів про стягнення аліментів, за своєю суттю спір є не складним, обсяг доказів є незначним, кількість учасників обмежується лише 2-ома сторонами, а справа не становить значного суспільного інтересу та для даної справи пріоритетним є швидке її вирішення. За таких обставин, з метою забезпечення прав як позивача так і відповідача на швидке вирішення спору, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду даної справи, що в свою чергу може призвести до значних матеріальних затрат як відповідача по справі так і самого позивача, виникнення значної суми боргу по сплаті аліментів, які стягуються із дати подання позову, суд приходить до переконання, що вказана справа є малозначною та має бути вирішена саме у порядку спрощеного позовного провадження, що в свою чергу забезпечить якнайшвидший її розгляд по суті. Заявляючи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відповідач не навів жодної підстави необхідності його проведення, не зазначив які саме обставини, або події бажають зазначити сторони в судовому засіданні та які не можуть бути надані в ході підготовки матеріалів справи до розгляду. За таких обставин, враховуючи, що предмет спору у даній справі не підпадає під обмеження, встановлені ч. 4 ст. 274 ЦПК України, суд вважає, що дана справа може бути вирішена саме у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 28.07.2008 року) [PERSON] народилася [INFO] , а її батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності до ст.,ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що повинні забезпечувати обоє батьків. Із норм чинного законодавства вбачається, що саме обоє батьків зобов`язані забезпечувати свою дитину у розмірі необхідному для належного матеріального утримання останньої, який в свою чергу не може бути меншим ніж передбачений законом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Таким чином надання матеріальної допомоги є обов`язком як батька так і матері такої дитини та цей обов`язок не може бути покладений на когось одного із них. З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом із своєю матір`ю, що стверджується відповідною довідкою виданою ПрАТ «Янтарь», від 23.05.2019 року. Факт перебування дитини сторін по справі на утриманні позивача самим відповідачем не заперечується та не оспорюється. Разом із тим, заперечуючи свою спроможність сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, відповідачем не наведено будь-яких доказів своїх доводів. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.,ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так заперечуючи проти заявленої позивачем суми аліментів відповідач зазначав, що він проживає разом із своєю цивільною дружиною та має на утриманні малолітньої дитину останньої, що самим позивачем не заперечується. Разом із тим суд зважає на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування вказаної дитини на утриманні відповідача, тим більше, що факт батьківства відповідача відносно вказаної дитини матеріалами справи не стверджується, а отже і відповідний обов`язок у відповідача по утриманню такої дитини фактично відсутній. Відповідачем не надано жодного доказу надання коштів на її утримання та наявності в нього скрутного матеріального становища у зв`язку із наданням такої допомоги. Суд також зазначає, що наявність у відповідача на утриманні інших дітей не звільняє його від обов`язку щодо належного утримання своєї дитини, а лише береться судом до уваги при визначенні розміру аліментів, які будуть стягуватися із відповідача. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Так при розгляді вказаної справи суд враховує, що матеріали справи не містять жодних відомостей про доходи відповідача, який визнає, що він працює приватним підприємцем, однак отримує нерегулярний, мінливий дохід. Оскільки відповідач має задовільний стан здоров`я, є працездатним, інших аліментних зобов`язань не має, займається підприємницькою діяльністю, що приносить прибуток, а тому може та зобов`язаний утримувати свою дочку до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд вважає, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача у твердій грошовій сумі, оскільки відомостей про постійне місце роботи відповідача, суми та характер його доходу матеріали справи не містять. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так суми прожиткового мінімуму для певних категорій громадян України, станом на дату подання позову встановлені ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік», відповідно до якого прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2027 грн., а згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.07.2019 року по 30.11.2019 року становить 2118 грн., а з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року 2218 грн.. Таким чином вбачається, що чинним законодавством визначений відповідний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку достатній для забезпечення нормального функціонування дитини з урахуванням соціально-економічної ситуації в країні, а рекомендований нормами чинного законодавства розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не доведено не можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, а тому, виходячи з принципів якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Що стосується посилання відповідача на вже перераховані ним суми коштів на користь позивача, суд приходить до переконання, що вказана обставина не може бути підставою для відмови чи часткової відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки утримання своєї дитини є обов`язком батька, який повинен постійно надавати матеріальну допомогу для потреб своєї дитини, що визначено нормами чинного законодавства. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі зазначеного та

Outcome: approved