Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області Давиденко Оксани Костянтинівни про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги мотивує тим, що позивачу належить житловий будинок, розташований у [ADDRESS] . Вказує, що під час введення в експлуатацію господарських споруд вона дізналась про наявність арешту, накладеного на належний їй будинок, що відповідно до витягу з реєстру речових прав був накладений на ім`я попередньої власниці - [PERSON] . Враховуючи це, звернулась до суду із позовом, в якому просить зняти арешт на належний їй житловий будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] була відсутня. Її представник за довіреністю - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області Давиденко О.К. в судовому засіданні була відсутня. Надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності. Проти задоволення позову заперечує, оскільки нею як державним реєстратором не приймались жодні рішення щодо майна, яке належить позивачу, тому вона заперечує проти пред`явлення до неї позовних вимог, з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши надані докази і оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 вересня 2014 року являється власником земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськиз будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актуальними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звернення позивача до суду зумовлено тією обставиною, що вона дізналась про наявність арешту на житловий будинок, накладений на ім`я попередньої власниці житлового будинку. На запит позивача Державний нотаріальний архів Херсонської області направив копію Реєстра для реєстрації заборон відчуження жилих будинків Генічеської державної нотаріальної контори, за яким вбачається, що заборона на майно [PERSON] була накладена за заявою [PERSON] . Наявність заборони на нерухоме майно підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згідно до яких за реєстраційним номером обтяження 3294214 Генічеською державною нотаріальною конторою 04 червня 2006 року на підставі заяви Генічеської державної нотаріальної контори від 05 березня 1997 року накладено обтяження на будинок [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Суд враховує вимоги ст. 317 ЦК України, відповідно до якої, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Суд погоджується із позицією відповідача у справі, викладеною в запереченнях до позову та наголошує на тому, що відповідачем у справі за позовом про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване (п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Зі змісту позовних вимог, а також в ході судового розгляду представник позивача жодним чином не обґрунтував яким чином Державним реєстратором було порушено права позивача щодо наявної заборони на майно, яка як встановлена судом була накладена на ім`я [PERSON] (з пояснень позивача - колишньої власниці), а підставою для такого обтяження була заява Генічеської районної державної нотаріальної контори, про що вказано у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Слід наголосити, що суд сприяв учасникам справи в реалізації їх прав та роз`яснював представнику позивача доцільність заміни відповідача на належного, проте таке клопотання заявлено не було, представник позивача просив суд розглянути справу за наявними матеріалами до вказаного у позові відповідача. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем та саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі (ст. 51, ст. 175 ЦПК України). Сам по собі факт того, що позивач зверталась до державного реєстратора, який видав їй витяг з реєстру речових прав, з якого вона дізналась про накладений арешт не породжує підстав для пред`явлення позовних вимог до цього реєстратора з вимогою про зняття арешту з майна. При цьому суд позбавлений права самостійно заміняти неналежного відповідача або залучати співвідповідача, оскільки така ініціатива повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. За таких обставин та за відсутності клопотання про заміну неналежного відповідача, суд розглянув справу в межах заявлених вимог щодо зазначеного у позові відповідача та прийшов до висновку, що в задоволенні позовних слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed