Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради (далі КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Первинна профспілкова організація комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради. В ході слухання справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 301 від 03.08.2018 «З особового складу» про тимчасове переведення [PERSON] , завідувачки відділенням судово-медичної імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди. Окрім цього позивачка просила стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з листопада 2001 року і по червень 2018 року працювала завідувачкою відділення судово-медичної імунології КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради. 03.08.2018 року вона була ознайомлена з наказом №301 від 03.08.2018 року про тимчасове звільнення її з посади завідувачки відділення судово-медичної імунології і переведення на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення з передачею матеріальних цінностей в.о. завідувачки відділення судово-медичної імунології [PERSON] .М.. Термін дії наказу один місяць з 06.08.2018 року по 06.09.2018 року. Позивач вважає даний наказ незаконним, винесеним з порушенням вимог ст.32 КЗпП України, оскільки жодної згоди на переведення на іншу посаду вона не надавала, вказане переведення не пов`язане із змінами в організації виробництва і праці Посилаючись на ст.ст 32, 33 Кодексу законів про працю України просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №301 від 03.08.2018 «З особового складу» про тимчасове переведення [PERSON] , завідувачки відділенням судово-медичної імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди. Ухвалою суду від 06.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено строки для подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи в судовому засіданні із викликом сторін.. Ухвалою суду від 19.12.2018 року позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України залишено без руху у зв`язку із несплатою позивачкою судового збору за подання позовної заяви та надано строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії даної ухвали про залишення позовної заяви без руху. На виконання ухвали суду, позивачка усунула недоліки позовної заяви та сплатила судовий збір в порядку та розмірах, визначених Законом України «Про судовий збір». В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав, викладених в ньому. В судовому засіданні пояснили, що, на їх думку, законних підстав для переведення [PERSON] згідно з наказом №301 без її згоди у відповідача не було. Позивачка вважає таке переведення тиском на її професійну діяльність з боку нового керівництва комунальної установи, вважає, що такий наказ винесено виключно через особисту неприязнь нового керівника до [PERSON] , спрямований на намагання довести [PERSON] до звільнення з комунальної установи, наказ не містить під собою жодного законного підґрунтя. Відповідач в особі адвоката Вартанової Г.М. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві та уточненому відзиві відповідач посилається на порушення [PERSON] норм цивільно-процесуального законодавства. За суттю спору, відповідач зазначає, що [PERSON] перевели на іншу посаду у зв`язку з відверненням виробничої аварії, та інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей. Відповідач посилається на те, що не має на меті звільнення [PERSON] хоча вважає, що на час складання оскаржуваного наказу були підстави для звільнення позивачки за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. В обґрунтування оскаржуваного наказу, відповідач посилається на те, що 25.07.2018 року, згідно із витягом виробничих зборів відділення судово-медичної імунології бюро №20, за участю позивачки, було вирішено написати заяви про звільнення, у зв`язку з неможливістю працювати під керівництвом [PERSON] , яка робить неможливими умови для життя та праці у відділенні. 27.07.2018 року до канцелярії Бюро поступило 22 заяви працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення за власним бажанням через неможливість працювати під керівництвом завідувачки відділення судово-медичної імунології Машкової С.В.. 31.07.2018 року відбулося виїзне засідання профспілкового комітету разом з адміністрацією, завідувачкою відділення судово-медичної імунології [PERSON] та працівників відділення судово-медичної імунології, під час якого було встановлено, що ситуація повторюється та продовжує загрожувати налагодженої роботи відділення, яка сталася у червні 2018 року (атмосфера у відділенні судово-медичної імунології, створена [PERSON] є перешкодою для виконання працівниками своїх професійних обов`язків та представляє загрозу нормальним життєвим умовам людини).. 31.07.2018 року до начальника Бюро надійшло звернення від Профспілкового комітету Бюро вх. 1299/01-14, відповідно до якого Профспілковий комітет запропонував керівнику перевести [PERSON] на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога. 03.08.2018 року було видано наказ „з особового складу №301 з метою відвернення наслідків обставин, які ставлять під загрозу життя та нормальні життєві умови 22 працівників відділення судово-медичної імунології, задля нормалізації психологічного клімату та запобігання запинки роботи у відділення, було вирішено завідувачку відділенням [PERSON] тимчасово перевести на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди, тому як дана робота на протипоказана їй за станом здоров`я, на період з 06.08.2018 року по 06.09.2018 року, з оплатою праці не нижче ніж середній заробіток за попередньою роботою. Крім того, представник відповідача вважає, що відсутній предмет спору, так як наказом від 24.01.2019 року №44 спірний наказ скасовано. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Первинної профспілкова організація комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вважають тимчасове переведення законним, оскільки, на думку, первинної профспілкової організації КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР при винесенні оскаржуваного наказу були дотримані умови абз. 2 ст. 33 КЗпП України, та таке переведення відбулось для відвернення виробничих аварій та інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, а також представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд встановив наступне. [PERSON] з листопада 2001 року по червень 2018 року працювала завідувачкою відділення судово-медичної імунології КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР. 03.08.2018 наказом КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР №301 «З особового складу» з метою відвернення наслідків обставин, які ставлять під загрозу життя та нормальні життєві умови 22 працівників відділення судово-медичної імунології, задля нормалізації психологічного клімату та запобігання зупинки роботи у відділенні [PERSON] , завідувачку відділенням судово-медичної імунології, тимчасово переведено на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж самого відділення, без її згоди, тому як дана робота не протипоказана їй за станом здоров`я, на період з 06.08.2018 по 06.09.2018, звільнивши її від обов`язків завідувачки. Вирішено провести розрахунок [PERSON] з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою, відповідно до її кваліфікації та стажу роботи, з 02.07.2018 по 02.08.2018. Бухгалтерії наказано провести нарахування заробітної плати [PERSON] з 02.07.2018 по 02.08.2018. Покладено виконання обов`язків завідувачки відділення судово-медичної імунології на [PERSON] , лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж відділення з 06.08.2018 по 06.09.2018 з виплатою різниці в посадових окладах. Машковій [PERSON] наказано провести передачу матеріальних цінностей станом на 06.08.2018 [PERSON] . Як вбачається зі змісту наказу від 03.08.2018 №301 його підставою стали 22 заяв працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення, доповідна інспектора з кадрів, витяг з протоколу засідання Профспілкового комітету Бюро, 2 витяги з протоколу засідання відділення судово-медичної імунології. З оскаржуваним наказом [PERSON] не згодна, про що міститься відповідна відмітка в наказі. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України). КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. (ст. 1 КЗпП України). За змістом ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Згідно з ч. 1,2 ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. Отже, тимчасове переведення від постійного відрізняється тим, що воно може проводитись лише при наявності певної виробничої ситуації і на строк, визначений законом. Під виробничою потребою розуміється необхідність виконання невідкладних робіт, яких не можна було передбачити заздалегідь і примірний перелік яких містить ч. 2 ст. 33 КЗпП України. Цей перелік підкреслює винятковість обставин, які дають право власнику або уповноваженому ним органу переводити працівників тимчасово на інші роботи. При цьому недоліки в роботі працівника не становлять виняткових випадків і не дають підстав переводити його тимчасово на інші роботи без згоди працівника. Якщо тимчасове переведення було проведено власником або уповноваженим ним органом лише під приводом виробничої потреби при відсутності виняткових випадків, що засвідчать дійсну необхідність в такому переведенні, останнє визнається незаконним. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. При цьому тимчасове переведення працівника на іншу роботу не належить до видів дисциплінарних стягнень і не може бути зумовлене необхідністю покарати працівника, притягнути його до відповідальності чи відсторонити від посади. У зв`язку з цим суд погоджується з доводами позивачки про те, що оспорюваний нею наказ винесений відповідачем без достатніх правових підстав, є незаконними та підлягає скасуванню. Відповідачем не доведено в суді існування на момент винесення наказу № 301 від 03.08.2018 обставин, які б ставили або могли поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що зумовлювало б переведення [PERSON] з цих підстав. Суд відкидає доводи відповідача про те, що перебуваючи на посаді завідувачки відділенням [PERSON] становила загрозу для 22 працівників цього відділення, виходячи з того, що позивачка перебувала на даній посаді тривалий час за відсутності доведених фактів заподіяння нею буд-якої шкоди працівникам відділення. Окрім цього, суд враховує, що ті працівники, які написали заяви про звільнення й досі працюють в комунальній установі. Відповідачем в суді також не доведено, що [PERSON] , обіймаючи посаду завідувачки, внаслідок якихось своїх дій вчиняла психологічний тиск та призводила до зупинки роботи у відділенні. .Досліджуючи накази, що містяться в матеріалах справи про скасування наказу №301 від 03.08.2018 суд виходить з наступного. Так, в обґрунтування своїх заперечень, відповідач, зокрема, посилається на те, що оскільки на момент розгляду справи ним було скасовано спірний наказ, то спір між сторонами відсутній і на разі права позивачки нічим не порушені, що є додатковою підставою для відмови в задоволені позову. З такими доводами відповідача суд не погоджується, оскільки по-перше, предметом позову [PERSON] є визнання незаконним та скасування наказу №301 від 03.08.2018. Основною позовною вимогою позивачки є визнання незаконним наказу, оскільки, на думку позивачки, наказ винесено без законних підстав та в протиріччя ст. 33 КЗпП України. Похідною вимогою є скасування спірного наказу. Відповідач, скасовуючи спірний наказ, обґрунтував це тим, що оскільки [PERSON] звільнено на підставі п. 1 ст 40 КЗпП України, то є необхідність скасувати наказ №301 від 03.08.2018. Але суд зазначає, що скасувавши спірний наказ, відповідач не усунув порушень трудового законодавства та прав позивача, у зв`язку з чим переведення [PERSON] не можна вважати законним. Суд також враховує, що наказ про скасування спірного наказу винесено вже після припинення [PERSON] трудових правовідносин з комунальної установою, а отже відповідач не міг виносити накази, що стосуються позивачки після її звільнення, так як остання не перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши повно та всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав викладених вище. На підставі статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved