Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з вказаним позовом до суду. Вимоги позивач обґрунтувала тим, що рішенням суду від 10 січня 2013 року вона поновлена на роботі у відповідача і щодо поновлення допущене негайне виконання. Вранці 11 січня 2013 року вона зайшла у кабінет до керівника закладу [PERSON] і заявила про своє бажання приступити до роботи, однак та їй відмовила. Наступного разу вона з'явилась до відповідача 30 січня 2013 року вже з державним виконавцем і була поновлена на роботі. Вважає, що їй належить середній заробіток за період з 11 січня по 30 січня 2013 року за час затримки виконання рішення суду про негайне поновлення на роботі. Крім цього, згідно вказаного рішення суду відповідач мав виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4763 грн. 15 коп., однак, недоплатив з цієї суми 350 грн. 71 коп. Оскільки на момент її повторного звільнення з роботи 20 травня 2013 року остання сума залишалась невиплаченою і є невиплаченою досі, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21 травня 2013 року по 23 січня 2014 року включно. Крім цього, позивач через переживання внаслідок порушення її трудових прав просить стягнути з відповідача у відшкодування завданої їй моральної шкоди 1000 грн. Також просить стягнути в її користь витрати на правову допомогу в сумі 900 грн. та винести окрему ухвалу на адресу управління освіти виконкому Ковельської міської ради щодо порушення її трудових прав. Представники відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнали повністю і заперечили їх тим, що позивач після винесення рішення про негайне поновлення її на роботі 10 січня 2013 року з'явилась на роботі лише 30 січня 2013 року разом з державним виконавцем і цього ж дня був виданий наказ про її поновлення на роботі. Оскільки у період з 11 січня 2013 року по 30 січня 2013 року позивач з власних міркувань не приступала до роботи, відсутні підстави для виплати їй за цей період заробітної плати. Середній заробіток за час вимушеного прогулу присуджений рішенням суду від 10 січня 2013 року виплачений позивачу повністю, що підтверджено постановою держаного виконавця від 30 вересня 2013 року про закінчення виконавчого провадження, яку позивач не оспорювала. Просять у позові відмовити повністю. В позові слід відмовити повністю. Згідно ч.4 ст.31 ЦПК України кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони. Норма, яка зобов'язує сторону вимагати виконання судового рішення в частині, що її стосується, не існує. Це виключно право сторони. Тобто сторона має право бути задоволеною лише самим фактом винесення рішення на її користь і не вимагати його реального виконання. У випадку поновлення на роботі сторона, вимоги якої задоволені, вправі обрати, чи поновлюватись на роботі, чи ні. Тому, для поновлення на роботі позивачу було необхідно засвідчити перед відповідачем бажання зробити це. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не довела, що вона повідомила відповідача про своє бажання поновитись на роботі раніше, ніж 30 січня 2013 року, коли таке повідомлення було зроблене за посередництвом державного виконавця. Її твердження, що вранці 11 січня 2013 року вона зайшла у кабінет до керівника закладу [PERSON] і заявила про своє бажання приступити до роботи, однак та їй відмовила, не доведене нічим, крім її власних показань. В той же час, це її твердження спростоване показаннями свідків Євдокимової О.С., [PERSON], [PERSON] До того ж, крім засвідчення свого бажання поновитись на роботі позивачу необхідно було подати відповідачу належно завірену копію судового рішення про негайне поновлення на роботі. Однак, позивач визнала, що такої копії 11 січня 2013 року вона не мала і за нею не зверталась. Позивач також визнала, що наступного разу вона з'явилась до відповідача лише 30 січня 2013 року разом з державним виконавцем. Позивач мала можливість вже наступного дня після судового рішення звернутись до державного виконавця з виконавчим листом і відразу ж бути поновленою на роботі, однак, з не поважних причин цього не зробила. Зробила вона це лише 29 січня 2013 року, коли було відкрите виконавче провадження і вже наступного дня була поновлена на роботі. Отже, позивач з власних міркувань, а не з вини відповідача, не була поновлена на роботі у період з 11 січня до 29 січня 2013 року, а тому немає підстав для стягнення за цей період середнього заробітку. Щодо стягнення середнього заробітку за 30 січня 2013 року, - дня видачі наказу про поновлення на роботі, - то згідно акту державного виконавця позивача допущено до роботи 31 січня 2013 року. Позивач не довела, що вона 30 січня 2013 року до початку робочого часу з'явилась до відповідача з вимогою негайно приступити до роботи і з належно завіреною копією рішення суду про поновлення на роботі. Обставин, які перешкоджали їй це зробити цього дня, так само як і раніше, починаючи з 11 січня 2013 року, які заслуговують на увагу, вона не навела. Тому вимоги позивача і в цій частині позбавлені підстав. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то відповідач довів, що рішення суду від 10 січня 2013 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 4763 грн. 15 коп. виконане, подавши постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 30 вересня 2013 року, згідно якої вказана сума позивачу виплачена повністю. Копія цієї постанови 10 жовтня 2013 року була вручена позивачу. Можливістю оскарження постанови в 10-денний строк з моменту одержання позивач не скористалася, визнавши тим самим, що рішення в цій частині виконане повністю. До того ж, стягнення цієї суми проводилось в порядку, передбаченому для виконання судових рішень, який не містить строків і відповідальності, передбачених статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України. Норми вказаних статей не можуть бути застосовані для вирішення цього спору. Оскільки права позивача відповідачем не порушені, для відшкодування у її користь моральної шкоди немає підстав, так само як і у стягненні у її користь судових витрат та у винесенні окремої ухвали на адресу управління освіти.

Outcome: dismissed