Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із указаним позовом, в якому зазначила, що наказом від 15.10.2020 року її звільнено з посади старшого інспектора з кадрів у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із виходом основного працівника з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. До того, на указану посаду позивач була переведена згідно з наказом від 07.05.2018 року, із кадрів юридичного відділу, на строк по догляду за дитиною віком до трьох років [PERSON] , до дня фактичного виходу зазначеної працівниці з відпустки. Підставою для звільнення стала заява [PERSON] , написана 15.10.2020 року, тобто тим же днем, коли позивача було звільнено із займаної посади. [PERSON] звертає увагу суду, що припиняючи строковий трудовий договір з нею, відповідач грубо порушив вимоги Кодексу законів про працю України, а саме ч. 3 ст. 184 КЗпП України, так як вона має статус одинокої матері, а відтак на неї розповсюджуються гарантії указаної статті. За змістом позову, відповідач не запропонував позивачу усі вакантні місця в установі з подальшим працевлаштуванням, в результаті чого допустив незаконне звільнення [PERSON] . Позивач зазначає, що 02.11.2020 року вона звернулася з заявою до Служби автомобільних доріг у Житомирській області Державного агентства автомобільних доріг України (по тексту також Служба автомобільних доріг у Житомирській області) про виконання ними зобов`язання по її працевлаштуванню, але на день звернення до суду із позовом будь-якої інформації від відповідача їй так і не надходило. За словами [PERSON] , її звільнення 15.10.2020 pоку та ігнорування вимог законодавства щодо її працевлаштування, яке не виконується вже майже два місяці, та ще й проведено у пік епідемічної ситуації в країні, який супроводжувався зниженням рівня економічних показників, створило ускладнення у пошуку роботи та призвело до негативних наслідків для нормальної життєдіяльності. Тобто незаконними діями відповідача заподіяно моральної шкоди [PERSON] , яка проявилась, зокрема у тому, що позивач погано спить, була вимушена звернутись до психолога та на даний час позбавлена можливості повноцінно забезпечувати доньку, яку виховує самостійно, усіма необхідними потребами. З огляду на викладене у позовній заяві, [PERSON] , просить суд зобов`язати Службу автомобільних доріг у Житомирській області працевлаштувати її на роботі відповідно до фаху, стягнути із відповідача на свою користь середню заробітну плату на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, тобто з 16.10.2020 року, а також стягнути із відповідача понесену моральну шкоду в сумі 15\~000 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 15.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У відзиві на позовну заяву Служба автомобільних доріг у Житомирській області не визнала позовних вимог [PERSON] , вважає їх необґрунтованими та надуманими, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказав, що із позивачкою був укладений строковий трудовий договір та вона була обізнана про строковість своєї роботи. Крім того, перебуваючи на посаді старшого інспектора з кадрів та знаючи про строковість свого трудового договору, позивачка протягом 2,5 років мала можливість контролювати появу вакантних посад у штатному розкладі відповідача та при першій же наявності такої, скористатись своїм правом та написати заяву про переведення, адже була єдиним працівником на підприємстві, у посадові обов`язки якого входило оформляти прийом, переведення та звільнення працівників відповідно до законодавства України. Служба автомобільних доріг у Житомирській області звертала увагу суду, що станом на 18.05.2020 у відповідача була наявна остання вакантна посада провідного фахівця із публічних закупівель Тендерно-договірного відділу, однак незважаючи на появу вакантних посад. позивачка не проявляла бажання та не ініціювала своє переведення на такі посади. Таку бездіяльність відповідач розцінив як відмову позивачки продовжувати працювати у відповідача після закінчення строкового трудового договору. Також за змістом відзиву, Служба автомобільних доріг у Житомирській області відповідно до свого Положення є державною організацією, що належить до сфери управління Держаного агентства автомобільних доріг України. Структура та штатна чисельність Служби затверджується Держаним агентством автомобільних доріг України, а тому відповідач не має права виходити за межі чисельної кількості штатного розпису та структури, затвердженої Укравтодором, та вводити нові посади, відповідно до фаху позивача (Психологія). Крім цього, на переконання відповідача, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту завданих моральних чи фізичних страждань. До того ж наведений останньою розмір моральної шкоди не є розумним, справедливим та адекватним нанесеній шкоді. Окремо відповідач поставив під сумнів твердження позивача, що вона самостійно фінансово забезпечує свою сім`ю та виховує доньку, адже вже багато років проживає у громадському шлюбі з [PERSON] , якій працює у Службі автомобільних доріг у Житомирській області на посаді начальника Адміністративно-господарського відділу. Також, на думку Служби автомобільних доріг у Житомирській області, позивачем було значно пропущено без поважних причин місячний строк позовної давності у трудовому спорі з питань звільнення, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України. У відповіді на відзив, що надійшла на адресу суду 29.01.2021 року, представник позивача підтримав вимоги свого довірителя та просив позов задовольнити. Додав, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду складає 3 місяці, оскільки позивачем фактично оспорюється процедура її звільнення і не ставиться вимога щодо поновлення на посаді у зв`язку із незаконним звільненням. Також не може бути сприйнято до уваги довід відповідача щодо перебування [PERSON] у громадянському шлюбі із [PERSON] , оскільки таке твердження жодними доказами не підтверджено. Позиція Служби автомобільних доріг у Житомирській області про можливість, але не бажання позивача перевестися на іншу вакантну посаду, не відповідає дійсності та не є підставою для відмови у позові з огляду на порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Службою автомобільних доріг у Житомирській області 09.02.2021 року до суду були подані заперечення на позовну заяву [PERSON] , в яких відповідач не погодився із тлумаченням представника позивача норм статті 233 КЗпП України та ще раз послався на пропуск позивачем місячного строку позовної давності у трудовому спорі, на перебування позивача у громадянському шлюбі із [PERSON] , а також на обізнаність [PERSON] про строковість трудового договору та можливість контролювати появу вакантних посад у штатному розкладі відповідача. Окремо Служба автомобільних доріг у Житомирській області звертала увагу суду у запереченнях, що копія звернення [PERSON] до невропатолога взагалі не є належним та допустимим доказом по справі та не може братись до уваги судом, оскільки позивач не долучила доказів звернення до невропатолога до позовної заяви, жодного згадування про неможливість їх подання у позові не навела. До того ж таке звернення до лікаря відбулось після подання позову, а наданий позивачем доказ звернення має невідоме походження. Зважаючи на викладене у запереченнях, відповідач просив відмовити [PERSON] у задоволенні її позову в повному обсязі. В судовому засіданні представники [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. Додали, що відповідач не пропонував їх довірителю протягом строку договору іншу посаду та [PERSON] не отримувала відповідь на свою заяву щодо виконання Службою автомобільних доріг у Житомирській області зобов`язання із працевлаштування. Крім цього, представники ще раз наголосили, що незаконне звільнення завдало [PERSON] моральних страждань, та на запитання суду уточнили, що на час розгляду справи позивач не працює та на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Окремо стороною позивача було зроблено заяву про подання доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу згідно з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Представник Служби автомобільних доріг у Житомирській області в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях. Підтвердила, що станом на день звільнення позивача у відповідача були відсутні будь-які вакантні посади, що відповідали б фаху [PERSON] . Визнала, що відповідач не оспорює статус позивача як матері-одиначки, а також представник додала, що Службою автомобільних доріг у Житомирській області була надана відповідь [PERSON] на її заяву про виконання підприємством зобов`язання із працевлаштування. Представнику невідомо чи пропонував відповідач позивачу за останні 2,5 роки перед її звільненням будь-яку вакантну посаду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши й дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідно до наказу № 36-к від 10.09.2010, було прийнято на роботу до Служби автомобільних доріг у Житомирській області із 9 вересня 2010 року на посаду оператора електрозв`язку 2 класу (а.с. 37). 7 травня 2018 року [PERSON] на підставі власної заяви від 04.05.2018 року та у відповідності із наказом Служби автомобільних доріг у Житомирській області №15-к від 07.05.2018 року було переведено на посаду старшого інспектора з кадрів юридичного відділу до дня фактичного виходу з відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років [PERSON] (а.с. 38, 39). Наказом від 15.10.2020 року № 42-к [PERSON] , звільнено з посади старшого інспектора з кадрів 15 жовтня 2020 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із виходом основного працівника з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 6). Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною другою статті 43\~Конституції України передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Згідно із частиною першою статті 21\~КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36\~КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. Положеннями статті 184\~КЗпП України визначено істотні пільги для вагітних жінок і для жінок, які мають дітей. Відповідно до частини третьої статті 184\~КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. У пункті 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 1992\~року №\~9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» судам роз`яснено, що звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені частиною третьою статті 184\~КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відомості про батька якої записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 8, 9). Також судом звернуто увагу, що відповідачем не заперечується (як в судовому засіданні, так і у письмових запереченнях на позов), що [PERSON] має статус одинокої матері (а.с. 91). Таким чином, частиною третьою статті 184\~КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю, та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232\~КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця. У зв`язку із тим, що на час звільнення (15 жовтня 2020 року) у зв`язку із закінченням строку трудового договору [PERSON] мала статус одинокої матері та виховувала дитину, яка не досягла 14 років станом на дату звільнення, то після її звільнення у Служби автомобільних доріг у Житомирській області виник обов`язок щодо її працевлаштування відповідно до вимог частини третьої статті 184 КЗпП України. На думку суду, посилання відповідача на те, що перебуваючи на посаді старшого інспектора з кадрів та знаючи про строковість свого трудового договору, [PERSON] протягом 2,5 років мала можливість контролювати появу вакантних посад у штатному розкладі відповідача та при першій же наявності такої, скористатись своїм правом та написати заяву про переведення, є безпідставним, оскільки положення частини третьої статті 184\~КЗпП України зобов`язували саме Службу автомобільних доріг у Житомирській області ініціювати процедуру працевлаштування позивача. У свою чергу позивач одноосібно не могла себе працевлаштувати, що й не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. Як слідує із матеріалів справи, [PERSON] після свого звільнення зверталась до відповідача із заявою від 02.11.2020 про працевлаштування її у Службі автомобільних доріг у Житомирській області, проте листом від 07.12.2020 №04-01/2625 відповідач фактично відмовив позивачу у її проханні з огляду на те, що норма частини 3 статті 184 КЗпП України не забороняє звільняти одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років у зв`язку із закінченням строкового договору. Крім того, у листі відповідач зазначив, що на даний момент вакантні посади, які відповідали б освіті позивача (а саме диплом бакалавра [NUMBER] від 22.03.2017 року за спеціальністю «Психологія») та кваліфікації, відсутні, а тому працевлаштувати [PERSON] у Службі автомобільних доріг у Житомирській області немає можливості (а.с. 10, 11, 126-127). Враховуючи, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог ч. 3 ст.\~184\~КЗпП та у подальшому вона не була працевлаштована відповідачем на тому ж самому або іншому підприємстві, Служба автомобільних доріг у Житомирській області зобов`язана виплатити [PERSON] середню заробітну плату за три місяці з дня закінчення строкового договору. Згідно з довідкою Служби автомобільних доріг у Житомирській області від 15.04.2021 №1052/9-11, на момент звільнення середньоденна заробітна плата позивача становила 939,16 грн., а середньомісячна 19\~722,36 грн. (а.с. 121-122). При визначені розміру середнього заробітку суд враховує дану довідку, положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а також Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Таким чином розмір гарантійних виплат у вигляді середньої заробітної плати за три місяці із дня закінчення строкового трудового договору (із 16.10.2020 по 16.01.2021), що підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] , становить 59\~167,08 грн., виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 939,16 грн., помноженого на 63 робочих дні за період із 16.10.2020 по 16.01.2021 року. Абсолютна така ж сама сума виходить і в разі розрахунку середньої заробітної плати із урахуванням розміру середньомісячної заробітної плати [PERSON] . Одночасно, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену у цьому абзаці суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з вимогами статті 237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; спричинення працівникові моральних страждань, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення у нього необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя; існування причинного зв`язку між двома попередніми умовами. Враховуючи доводи позивача в обґрунтування підстав відшкодування моральної шкоди, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, позбавлення позивача права на працю та можливості заробляти собі на життя працею, наявність на утриманні позивача малолітньої дитини, ступеня вини відповідача, а також вимог розумності та добросовісності суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди частково, стягнувши зі Служби автомобільних доріг у Житомирській області на користь позивача 2 000 грн. моральної шкоди. У питанні щодо пропуску [PERSON] строку звернення до суду за вирішення трудового спору суд,

Outcome: partial