Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності на майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона та відповідач [PERSON], як подружжя, являються співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Вказує, що 12 жовтня 2010 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку. Однак, вона не підписувала нотаріальну посвідчену письмову згоду на відчуження [PERSON] вказаного нерухомого майна. В подальшому вказаний житловий будинок відповідач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.06.2011 року відчужила відповідачу [PERSON] З врахуванням вищевикладеного із посиланням на вимоги ст.203, 215, 216, 369 ЦК України, ст.65 СК України просить суд визнати недійсними укладений 12 жовтня 2010 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №4170. Крім того, на підставі ст..388 ЦК України просить суд витребувати вказане майно із володіння відповідача [PERSON], а також скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд, позов задовольнити. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна немає. Просили суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив із підстав, вказаних у письмових запереченнях. Просив суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином повідомлявся судом про час та місце слухання справи. Суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників процесу, що не з'явилися, по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з таких підстав. Згідно ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 03.05.1980 року по теперішній перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Боратинської сільської ради №61 від 28.08.2008 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 68-70). Отже, даний житловий будинок [PERSON] та [PERSON] придбали за час спільного подружнього життя, а тому вказане майно на підставі ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, за змістом вищевказаних норм закону у разі продажу спільного сумісного майна подружжя, право власності на яке зареєстроване лише за одним із подружжя, таке майно підлягає відчуженню лише у разі наявності письмової згоди іншого з подружжя. За змістом ч.1 ст.205 ЦК України одним із способів волевиявлення сторін є укладення правочину у письмовій формі. Згідно ч.3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Із матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житловий будинок [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №4170 (далі - договір купівлі-продажу №1) (а.с. 66-67). Того ж дня при укладенні договору купівлі-продажу №1 від імені [PERSON] була підписана письмова згода подружжя на продаж [PERSON] вказаного будинку, яка посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрована в реєстрі за №4168 (а.с.119) 17 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] (далі - договір купівлі-продажу №2) (а.с. 11-12). В подальшому відповідач [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказане майно і на час розгляду справи в суді являється його власником (а.с. 13). Судом встановлено, що позивач [PERSON] 12 жовтня 2010 року особисто не підписувала заяви про надання згоди своєму чоловіку [PERSON] на відчуження спірного майна. Зазначена обставина підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи №4018 від 08.01.2014 року, згідно якого підпис від імені [PERSON] у вищезазначеній згоді подружжя від 12.10.2010 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 117-118). Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач на момент укладення згоди подружжя, тобто 12.10.2010 року, перебувала за межами території України (а.с. 145-147) Отже, позивач [PERSON] належним чином не виразила свого волевиявлення на укладення письмової згоди подружжя на відчуження спірного житлового будинку, оскільки, така письмова згода, наявність якої в даному випадку є необхідною умовою укладення договору купівлі-продажу №1, підписані не позивачем, а іншою невідомою особою. При цьому суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] про те, що позивач на момент укладення договір купівлі-продажу №1 особисто була присутня у нотаріуса, оскільки, вказаний свідок вказав, що не бачив в розгорнутому виді паспорт позивача, а тому, на думку суду, [PERSON] не міг достовірно знати особу [PERSON], оскільки, сам зазначив, що не був особисто знайомий із позивачем до моменту укладення правочину. За таких обставин, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу №1 слід визнати недійсним на підставі ст.ст.203, 215, 369 ЦК України, ст. 65 СК України. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму), норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Пунктом 10 Постанови Пленуму також роз'яснено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Як пояснив суду відповідач [PERSON] в минулому судовому засіданні, купуючи спірний житловий будинок, він не був обізнаний із обставинами набуття [PERSON] права власності на це майно. Позивачем та її представником не надано суду будь-яких інших доказів обізнаності відповідача [PERSON] про ту обставину, що [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] за договором купівлі-продажу №1 без відповідного волевиявлення попереднього співвласника майна [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що відповідач [PERSON] являється добросовісним набувачем спірного майна за договором купівлі-продажу №2. Згідно ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вже було зазначено судом, позивач [PERSON] належним чином не виразила свого волевиявлення на укладення правочину, за яким спірне майно, вибуло із її володіння на користь [PERSON], а згодом і на користь [PERSON] За таких обставин, позовні вимоги в частині витребування спірного житлового будинку із володіння відповідача [PERSON] є підставними, оскільки, останній хоч і являється добросовісним набувачем, проте, дане майно вибуло із володіння попереднього законного співвласника майна - позивача [PERSON] не з її волі. Вирішуючи питання щодо витребування майна, суд вважає за необхідним повернути це майно у володіння [PERSON] та [PERSON], як подружжя, якому житловий будинок належить на спільній сумісній власності, оскільки, їх частки в майні на даний час не визначені і в подальшому можуть бути змінені у разі поділу майна за правилами ст. 70 СК України. При цьому суд вважає, що [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до [PERSON] із відповідною вимогою про відшкодування завданої шкоди, яку він поніс внаслідок витребування зазначеного майна. Не підлягають до задоволення заявлені [PERSON] вимоги про скасування державної реєстрації на вказане майно, так як, вказаний позов пред'явлений лише до [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не наділені повноваженнями щодо скасування державної реєстрації права власності на спірне майно. Позивач в даному випадку не позбавлена права звернутися із вказаними вимогами до належного відповідача для захисту свого порушеного права. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, з відповідача [PERSON], [PERSON] в користь позивача слід стягнути в рівних частинах 114,7 грн. судового збору, а з відповідача [PERSON] - 3441 грн. судового збору.

Outcome: partial