Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з уточненою в ході судового розгляду позовною заявою, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що з 20.10.2007 року по 31.01.2019 року вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю. Відповідач з моменту розірвання шлюбу з дитиною не спілкується, участі у його житті та вихованні не приймає. Позивачка бажає разом з сином відвідати своїх батьків, які проживають на тимчасово непідконтрольній території Донецької області з подальшим виїздом на відпочинок до тимчасово окупованої території АР Крим. Звернення позивачки з проханням надати дозвіл на виїзд дитини відповідачем були проігноровані. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її розвитку. Просить надати їй та її офіційному представнику дозвіл на виїзд дитини [PERSON] на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області та на тимчасово окуповану територію АР Крим без згоди та супроводу батька на період шкільних канікул згідно з шкільним графіком навчання з 01 червня 2020 року до 31 травня 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила проводити розгляд справи у її відсутність, на задоволенні заявлених вимог наполягала (а.с.3). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, просив винести рішення на розсуд суду (а.с.24-25). Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду; не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 31.01.2019 року (а.с.8-9). Сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 194 (а.с.10). Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 31.01.2019 року визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що позивачка має намір разом з дитиною відвідувати м. Горлівка Донецької області, де проживають її батьки; виїжджати з дитиною на відпочинок до АР Крим з метою забезпечення спілкування дитини з іншими членам своєї сім`ї, її нормального духовного та фізичного розвитку та відпочинку. Звернення [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідачем були проігноровані. Будь яких доказів на спростування вказаного факту суду не надано. Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі, і за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду . З огляду на викладене суд набуває висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем не ставиться питання про відшкодування понесених судових витрат, а тому, суд вважає за можливе віднести їх за рахунок останнього.

Outcome: approved