Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 17 червня 2013 року помер її чоловік - [PERSON] За життя її чоловік уклав нотаріально посвідчений договір позики від 15 жовтня 2010 року, згідно умов якого позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 337 410 грн. Зазначену суму [PERSON] зобов'язувалась повернути в строк до 15 листопада 2010 року. Однак, у порушення умов договору відповідач взятих на себе зобов'язань не виконала, не повернула її чоловікові за життя суму боргу, як і не повернула борг їй, як спадкоємцю, після смерті [PERSON] З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 463 123,22 грн. В судовому засіданні 26.07.2016 року позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд такі задовольнити. Пояснила, що у 2010 році вона разом з чоловіком позичили значну суму коштів громадянину [PERSON] та його рідні. Кошти мали повернути через місяць або два. На прохання чоловіка про повернення коштів позичальники лише обіцяли повернути кошти, але так і не повернули. 17.06.2013 року помер чоловік позивачки [PERSON] Позивачка вказує, що безпосередньо у нотаріуса вона присутньою не була, однак була присутньою при підписанні договору позики. Відповідачка [PERSON] особисто була присутньою в нотаріуса і підписувала договір позики. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні також підтримав заявлені позовні вимоги. Пояснив, що укладенням договору позики займався чоловік позивачки, а вона лише надавала згоду на позику. Додав, що [PERSON] не заперечує сам факт підписання договору, однак з умовами договору вона ознайомлена не була. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав повністю, заперечив щодо його задоволення. Крім того в судовому засіданні подав письмову заяву про застосування строків позовної давності та зазначив, що позивачкою пропущено строк позовної давності, який закінчився 17.05.2014 року, а заявлений позов було подано до Виноградівського районного суду 24.07.2014 року, тобто у визначений строк позовної давності позивачка до відповідачки з позовом не звернулася, а тому просив відмовити в задоволені позову у зв'язку з пропуском позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані письмові докази, всебічно та повно зясувавши на їх підставі обставини, що мають значення для вирішення спору, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно з яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову суму в розмірі 337410,00 грн, які зобов'язалася повернути готівкою у строк до 15 листопада 2010 року (а.с.8 т.1). Узятих на себе зобов'язань за договором позики [PERSON] не виконала. Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняєть виконанням, проведеним належним чином. 17 червня 2013 року [PERSON] помер (а.с.10 т.1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2014 року спадкоємцем указаного в свідоцтві майна (житлового будинку № 85 по вул. Центральній у с.Рокосово Хустського району Закарпатської області) є [PERSON] Прийнявши частину спадщини за законом, [PERSON] прийняла усю спадщину, яка складається з усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, відбувається передбачена законом заміна кредитора за зобов'язанням. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В порядку ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. При цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом в судовому засіданні досліджені матеріали кримінального провадження від 09.10.2014 року за заявою [PERSON] з приводу шахрайських дій під час укладання договору позики, надіслані на адресу суду за запитом. 24.12.2014 року кримінальне провадження від 09.10.2014 року закрито у звязку з встановлення відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України по мотивам ч.1 п.2 ст.284 КПК України. В ході досудового розслідування кримінального провадження було допитано [PERSON], яка являється приватним нотаріусом. З її пояснень вбачається, що 15.10.2010 року до неї підійшли [PERSON], його дружина, [PERSON], його дружина [PERSON] та [PERSON]. Того ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який був зареєстрований в реєстрі за №2059, та згідно якого громадянин [PERSON] позичив [PERSON] кошти в сумі 337410 гривень. В цей же день між громадянином [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який зареєстровано в реєстрі №2057 та згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] кошти в сумі 337410 гривень, як повідомила громадянка [PERSON], дані грошові кошти їй були потрібні для проведення операції її сину який являється інвалідом 1 групи. Вище вказані договори були укладені та особисто підписані сторонами в присутності нотаріуса, та в присутності дружини громадянина [PERSON] та громадянки [PERSON] Всі сторони укладення вищевказаних договорів безпосередньо перебували під час укладання цих договорів та були належним чином проінформовані та ознайомлені зі змістом даних договорів, після чого особисто поставили підписи. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позикодавець [PERSON] передав, а позичальник [PERSON] прийняла у власність грошову суму в розмірі 337410,00 грн., що підтверджується оформленим належним чином письмовим договором позики, який нотаріально посвідчений. Всі інші твердження сторін, зокрема позивачки та її представника про те, що [PERSON] не було відомо про умови договору позики від 15.10.2010 року; а також твердження відповідачки та її представника про неотримання коштів за договором позики, не підтверджені належними допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.60 ЦПК України. Виходячи з викладеного, суд вважає, що відповідачка [PERSON]Аю порушила виконання зобов'язань перед позивачем, оскільки суду не надано будь-яких письмових доказів, повернення грошей. Однак, представником позивача [PERSON] подано до суду письмове заперечення проти позовної заяви, в якому клопоче про застосування наслідків спливу строків позовної даності та відмовлення позивачу в задоволенні його позовної заяви повністю. В матеріалах справи міститься письмова заява позивачки [PERSON] від 03.10.2014 року про поновлення строків позовної давності, в якій вона вказує, що дізналася про свої порушені права тільки після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 17.06.2013 року, розбираючи непотрібні речі. Так, розбираючи непотрібні речі в домі, вона натрапила на документи, серед яких знаходився договір позики від 15.10.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та зі змісту якого вона дізналася, що її чоловік за життя надав [PERSON] грошову позику в сумі 337410,00 грн. та те, що остання мала повернути борг до 15.11.2010 року. Посилаючись на правову необізнаність, незнання цивільного законодавства, позивачка вважає, що строк позовної давності розпочався з того моменту, коли вона знайшла вдома оригінал договору позики, тобто 09.07.2014 року та просить суд поновити строк позовної давності для захисту своїх прав та законних інтересів для подачі позову про стягнення боргу за договором позики від 15.10.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.52 т.1). Твердження позивачки, що строк позовної давності розпочався із 09.07.2014 року, коли вона знайшла вдома оригінал договору позики, на думку суду, є необґрунтованим. Позивачка не надала суду доказів того, що вона не знала і не могла знати про вказані борги зі сторони відповідачки і не мала можливості звернутись до суд з позовом у встановлений законом строк. Навпаки, матеріалами дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження від 09.10.2014 року по факту шахрайства встановлено, що [PERSON] була присутньою при підписанні договору позики 15.10.2010 року, надавала згоду своєму чоловіку [PERSON] про передачу у позику грошей. Згідно з положеннями ст.ст. 256, 257, 261 ч.1, ч.5, 262, 266, 267 ч.ч.3-5 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки перебіг позовної давності розпочався 16.11.2010 р., то повинен був закінчитися 15.11.2013 р., однак у зв'язку зі смертю [PERSON] (позикодавця) і моментом появи у [PERSON] права на спадщину такий закінчився 17.05.2014 р. Позов [PERSON] пред'явлений 24.07.2014 р. Поважних причин пропуску строку не встановлено. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні не надано належних доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про переривання чи зупинення перебігу позивної давності, або про існування поважних причин пропущення позовної давності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] предявлені після спливу позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed