Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору, додатку №1 до договору, стягнення безпідставно отриманих коштів, процентів за незаконне користуванням чужими коштами, посилаючись на те, що 13 лютого 2008 року між [PERSON] та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір №НМІВАК13130579, у якому зазначено, що під 10,56% річних банк надав споживчий кредит позивачу на придбання автомобіля у сумі 12896,83 дол. США, 128,97 дол. США на страховку та 6,75 дол. США на оплату реєстрації предмета застави, а саме автомобіля, в Державному реєстрі. Окрім цього, 257,94 дол. США банк відразу утримав як винагороду за надання фінансового інструменту, а всього, як вказано у договорі, було надано 13290,49 дол. США кредиту. Позивач посилається на те, що зазначені у договорі розміри кредиту у доларах не відповідають розмірам його фактичного надання, деякі положення договору є незаконними, несправедливими та такими, що вводять в оману, а відтак суперечать ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», ЦПК України, Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту на таких підставах: Відповідно до п. 14.12 договору, «...за винятком спорів, для яких законодавством встановлено виключну підсудність, усі інші спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного Договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 18-А, або за іншою адресою цього суду, дійсною на момент пред'явлення позову». Таке положення договору суперечить приписам ЦПК України, у якій виписана підсудність справ судам України. Зокрема, за правилами ч.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Згідно даних банку на час виконання ним умов договору, а саме перерахунку коштів, установлений ним курс дол. США до гривні становив 5,09, що підтверджується довідкою банку . Проте, перерахувавши продавцю автомобіля 65000 грн., банк у договорі указав розмір цих коштів у доларовому еквіваленті - 12896,83 дол. США, тоді як насправді ця сума становила 12770,14 дол. США (65000 грн. : 5,09); перерахувавши страховій компанії 650 грн., страховки, банк у договорі указав розмір цих коштів у доларовому еквіваленті - 128,97 дол. США, тоді як насправді ця сума становила 127,7 дол. США (650 грн. : 5,09); перерахувавши 34 грн. реєстратору для реєстрації предмета застави, банк у договорі указав розмір цих коштів у доларовому еквіваленті - 6,75 дол. США, тоді як насправді ця сума становила 6,68 дол. США (34 грн. :%.09). Таким чином, усього банк надав [PERSON] кредит на суму 12904,52 дол. США (12270,14 дол. США + 127,7 дол. США + 6,68 дол. США). Відповідно до вимог ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 цього Кодексу. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому еквіваленті, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до до ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну корись (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Позивач посилається на те, що всупереч цим вимогам Закону та Правил відповідач у п.п. 17.1.3, 17.1.8 договору передбачив для банку: - винагороду у сумі 257,94 дол. США за надання фінансового інструменту, яку стягнув з позивача ще у момент видачі кредиту, збільшивши його загальний розмір на цю суму (п.п. «г» п. 17.1.3 п.п. «а» п. 17.1.8); - винагороду за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця з періоду сплати у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту (п. «б»); - винагороду за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16,9 (п. «в»); - винагороду за резервування ресурсів у V розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів (п. «г»). За резервування коштів [PERSON] нараховувались проценти, що вбачається із додатку №1 до договору. Станом на 01 березня 2014 року [PERSON] повністю виконала умови договору ,однак банк продовжував нараховувати позивачу борги до березня 2015 року у сумі 1361,95 дол. США, які вона змушена була сплачувати. Виконуючи рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 грудня 2016 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 лютого 2017 року, [PERSON] змушена була сплатити банку ще 2239,93 дол. США. Позивач посилається на те, що банк з [PERSON] незаконно утримав 3601,88 дол. США (1361,95 дол. США + 2239,93 дол. США), що за курсом Національного банку України на даний час становить 93720 грн. 92 коп. (3601,88 дол. США х 26,02 грн. ). Проведений у додатку №1 договору розрахунок графіку погашення кредиту є неправильним оскільки основується на розмірі кредиту у 13290,49 дол. США, яких [PERSON] у банку не брала, а також у розрахунки включені винагорода за резервування ресурсів та нарахування на неї відсотків, які включатися не повинні. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи зберігання грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом, або іншими актами цивільного законодавства. [PERSON] посилається на те, що банк незаконно користувався коштами позивача, а тому повинен сплатити їй за користування 1361,95 дол. США з квітня 2015 року по липень 2017 року включно, тобто за 2 роки та 4 місяці 335,58 дол. США, що по курсу Національного банку України становить 8731,79 грн. 79 коп. (1361,95 дол. США х 24,64 річних (10,56% + 10,56% + 3,52% ) :100%=335,58 дол. США х 26.02 курс). Позивач просить визнати недійсними п.п. 14.12 п. 14, п.п. 17.1.1, п.п. «г» п.п. 17.1.3, п.п. 17.1.8 п. 17, укладеного 13 лютого 2008 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» кредитно-заставного договору №НМІВАК13130579 та додатку №1 до договору. Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 93720 грн. 92 коп. безпідставно отриманих коштів, 8731 грн. 79 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, а всього 102 452 грн. 71 коп. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позов є безпідставним, окрім цього, позивачем пропущено строк позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 13 лютого 2008 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір №НМІВАК13130579, відповідно до якого банк надав споживчий кредит позивачу на придбання автомобіля у сумі 13290,49 дол. США з платою за користування кредитом 10,56% річних на строк до 12.02.2015 р., а саме: 12896,83 дол. США кредит, 128,97 дол. США на укладення договору страхування автомобіля 6,75 дол. США на оплату реєстрації предмета застави - автомобіля, 257,94 дол. США банк винагорода за надання фінансового інструменту. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.12.2016 р. позов ПАТ «ПриватБанк» було задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НМІВАК13130579 від 13.02.2008 р. з [PERSON] стягнуто 2239,93 дол. США, що за курсом НБУ (25,88 грн.) станом на 12.12.2016 р. складало 57969,39 грн., вилучено у позивача та передано у заклад банку предмет застави - автомобіль, що належить на праві власності [PERSON] та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 7.02.2017 р. рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12.12.2016 р. змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НМІВАК13130579 від 13.02.2008 р. у сумі 2239,93 дол. США звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль, що належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «ПриватБанк» з укладенням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку у відповідних державних органах. Автомобіль разом з комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу вилучити у [PERSON] та передати у заклад банку. У решті рішення залишено без змін. Відповідно до ст.ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір №НМІВАК13130579 13 лютого 2008 року, з умовами якого позивач була ознайомлена, що підтверджується її підписами на договорі. Суд приходить до висновку, що при укладенні договору [PERSON] розуміла та усвідомлювала його зміст, отримала кредит та придбала автомобіль, виконувала умови кредитно-заставного договору №НМІВАК13130579. Позов про визнання недійсним деяких положень означеного договору [PERSON] подала до суду 14 серпня 2017 р. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд приходить до висновку, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, тому їй слід відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed