Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказувала, що є власником квартири №2 в житлового будинку №47-А по вул. Мазепи в м. Вижниця Чернівецької області. Відповідач [PERSON] її син, який зареєстрований, але фактично з дня придбання квартири в ній не проживав. 25.07.2007 року відповідач, забравши свої речі, виселився з квартири і більше десяти років в ній не проживає. Виїхав за межі області і його місце проживання невідоме. Зазначала, що [PERSON] з 19.01.2015 року перебуває в розшуку Вижницького ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області і на теперішній час його місцезнаходження невідоме. У неї є труднощі з оформленням субсидії, оскільки відповідач враховується як член її сімї, а тому виникла необхідність звернутись до суду з даним позовом. Посилаючись на ст.405 ЦК України просила визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі №2 житлового будинку №47-А, що розташований по вул. Мазепи в м. Вижниця Чернівецької область належній їй на праві власності. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, в адресованій суду заяві її представник [PERSON] заявлений позов підтримав, просив справу розглядати за їх відсутності. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON], [INFO] на праві приватної власності належить квартира №2 в житловому будинку, що розташований в м. Вижниця по вул. І. Мазепи, 47а, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 74327272 від 29.11.2016 року, виданого Вижницькою районною державною адміністрацією Чернівецької області. Відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований у [INFO], як син позивача, однак з 25.07.2007 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] №02-16/820 від 25.11.2016 року, №02-16/89 від 01.02.2017 року, №02-16/205 від 09.03.2017 року, №02-16/290 від 14.04.2017 року, №02-16/965 від 19.05.2017 року та №02-16/1073 від 29.06.2017 року, виданими виконавчим комітетом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області. З 19.01.2015 року [PERSON], [INFO] перебуває в розшуку Вижницького ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області і на теперішній час його місцезнаходження невідоме, що підтверджується довідкою Вижницького ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області №5057/123/48/02-17 від 15.08.2017 року. На даний час позивач не може розпорядитися належною їй на праві приватної власності квартирою, що розташована по вул. І. Мазепи, 47а/2 в м. Вижниця Вижницького району Чернівецької області, оскільки в ній зареєстрований відповідач. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи членом сімї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у квартирі, що розташована по вул. І. Мазепи, 47а/2 в м. Вижниця Вижницького району Чернівецької області, належній позивачу на праві приватної власності, а тому суд дійшов висновку, що його необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: approved