Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспроект-1» - про перерахунок заробітної плати та стягнення заборгованості по заробітній платі, визнання недійсними наказів, визнання недійсним персонального попередження та поновлення на роботі. Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги тим, що вона з серпня 2013 року по квітень 2015 працювала в ТОВ «Транспроект-1» на посаді юриста з заробітною платою згідно штатного розпису. Наказом № 4/К від 14 лютого 2014 року в зв'язку з малим обсягом робіт на підприємстві та згідно ст. 56 КЗпП України її було переведено на скорочений робочий тиждень - 1 день на тиждень з 14 лютого 2014 року. Позивач вважає, що змін в організації праці у відповідача не відбулось, тому її переведення було незаконним. Зазначає, що у порушення вимог ч. 3 ст. 32 та 103 КЗпП України вона не була повідомлена за два місяці про зміну істотних умов праці, встановлення неповного робочого часу, тому вважає, що даний наказ слід визнати недійсним та перерахувати в зв'язку з цим її заробітну плату. Крім того, позивач вважає незаконним наказ № 2/К від 14.01.2015 року про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників, яким було вирішено питання про її звільнення в зв'язку з скороченням посади юриста на підприємстві. В зв'язку із зазначеним позивач з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог просила суд: - зобов'язати відповідача провести перерахунок заробітної плати за період з 01. 08. 2013 року по лютий 2015 року з урахуванням індексації; - стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату у відповідності до проведеного перерахунку та заборгованість із невиплаченої заробітної плати; - визнати недійсним наказу № 4/К від 14 лютого 2014 року про перехід на скорочений робочий тиждень - 1 день на тиждень; - визнати недійсним наказу № 2/К від 14.01.2015 року про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників; - визнати недійсним персональне попередження про наступне звільнення; - поновити позивача на посаді юриста ТОВ «Транспроект-1». Позивач в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримала в повному обсязі, просила суд про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач з наказом № 4/К від 14.02.2014 року була ознайомлена в день його видачі 14 лютого 2014 року, проте до лютого 2015 року такий наказ не оскаржувала та погодилась з ним. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним Наказу № 2/К від 14.01.2015 року, представник відповідача зазначив, що звільнення юриста ТОВ «Транспроект-1» [PERSON] у зв'язку зі скороченням штату відбулось з дотриманням всіх норм Закону. Процедура скорочення складалась з усіх необхідних етапів: 1) прийняття рішення про скорочення чисельності або штату працівників; 2) визначення працівників, які підлягають звільненню; 3) попередження працівників про наступне звільнення; 4) звільнення працівників. Після затвердження нового штатного розпису працівники ТОВ «Транспроект-1», посади яких підлягали скороченню, згідно зі ст. 492 КЗпП України були персонально попереджені про вивільнення через два місяці з моменту отримання персонального попередження. Таким чином, працівники, яких було попереджено про наступне звільнення, і посади яких вже вилучені із штатного розпису ТОВ «Транспроект-1», продовжили працювати ще два місяці і отримувати заробітну плату, в тому числі і позивач. Представник відповідача також подав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача в частині визнання недійсним наказу № 4/К від 14 лютого 2014 року. В зв'язку із зазначеним представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Наказом № 10/К від 01 серпня 2013 року [PERSON] прийнята на посаду юриста ТОВ «Транспроект-1» з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Наказом № 4/К від 14 лютого 2014 року в зв'язку з малим обсягом робіт на підприємстві та згідно ст. 56 КЗпП України встановлено перехід на скорочений робочий тиждень - 1 день на тиждень з 14 лютого 2014 року. Наказано встановити неповний робочий тиждень 1 день на тиждень з 14 лютого 2014 року співробітникам ТОВ «Транспроект-1», зокрема, і [PERSON] Учасники судового розгляду підтвердили, що [PERSON] була ознайомлена з цим наказом 14 лютого 2014 року. Відповідно до частин 1, 2 ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватися як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів уі найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Частиною 4 цієї статті визначено, що якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Зі змісту ч. 3 ст. 32 КЗпП України вбачається, що в межах нормативної тривалості робочого часу законодавство допускає за певних умов можливість установлення роботодавцем неповного робочого часу. Разом з тим, про зміну істотних умов праці, зокрема, систем та розмірів оплати праці, працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Оспорюваним наказом позивачу встановлено неповний робочий тиждень - 1 день у зв'язку з цим розмір її оплати праці змінився, але про такі наслідки її повідомлено не було. Аналогічні положення містяться і в ст. 103 КЗпП України. За таких обставин, наказ № 4/К від 14 лютого 2014 року не відповідає вимогам закону та порушує право позивача. Сторона відповідача звернулась до суду з письмовою заявою про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вбачається, що з наказом № 4/К від 14 лютого 2014 року позивач ознайомилась 14 лютого 2014 року, а до суду за захистом порушеного права звернулась лише 19 лютого 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом тримісячного строку. За таких обставин, у задоволенні вимоги позивача про визнання цього наказу недійсним слід відмовити. У такому випадку, не підлягає задоволенню і вимога про зобов'язання ТОВ «Транспроект-1» провести перерахунок заробітної плати за період з 14 лютого 2014 року по лютий 2015 року, яка є похідною від вимоги про визнання наказу № 4/К від 14.02.2014 року недійсним. Статтею 115 КЗпП України визначені строки виплати заробітної плати працівникам. Згідно з ч. 2 ст. ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату. З наданої на запит суду довідки ТОВ «Транспроект-1» вбачається, що [PERSON] у грудні 2014 року нараховано заробітна плата в розмірі 447 гривень 37 копійок, в січні 2015 року 364 гривні 69 копійок, у лютому 2015 року - 357 гривень 00 копійок, у березні 2015 року - 367 гривень 88 копійок. Також [PERSON] нараховано компенсаційні виплати при звільненні в розмірі 767 гривень 73 копійки. Окрім того, з наданої довідки ТОВ «Транспроект-1» вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] відсутня, а належні їй суми були депоновані згідно Постанови НБУ № 637 від 15 грудня 2004 року. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив суду, що ТОВ «Транспроект-1» як юридична особа змінило своє місцезнаходження та фактично не має офісу. Працівники Товариства працюють на дому, а кореспонденція отримується за адресою держаної реєстрації підприємства. Нараховану заробітну плату та компенсаційні виплати [PERSON] в телефонному режимі пропонувалось отримати в обумовленому місці, проте позивач відмовилась отримувати заробітну плату не за місцем реєстрації відповідача. 01.07.2015 року, на ім'я [PERSON] було направлено телеграму з проханням з'явитись 06.07.2015 року за місцем реєстрації ТОВ «Транспроект-1» для проведення остаточного розрахунку по заробітній платі. Проте в запропонований день та час відповідач не з'явилась, в зв'язку з чим відповідач не зміг здійснити розрахунок з позивачем. За таких обставин, вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати також не підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача про визнання недійсним наказу № 2/К від 14.01.2015 року про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників, про визнання недійсним персонального попередження про наступне звільнення та про поновлення на роботі, суд прийшов до наступного висновку. Звільнення юриста ТОВ «Транспроект-1» [PERSON] у зв'язку зі скороченням штату відбулось з дотриманням норм Закону. Процедура скорочення була проведена в чотири етапи: 1) прийняття рішення про скорочення чисельності або штату працівників; 2) визначення працівників, які підлягають звільненню; 3) попередження працівників про наступне звільнення; 4) звільнення працівників. Рішення про скорочення штату було оформлено наказом по підприємству, а до штатного розпису цього ж дня були внесені відповідні зміни. Після затвердження нового штатного розпису працівники ТОВ «Транспроект-1», посади яких підлягали скороченню, згідно зі ст. 492 КЗпП України були персонально попереджені про вивільнення через два місяці з моменту отримання персонального попередження. Персональне попередження про вивільнення через два місяці з моменту отримання такого повідомлення, позивач отримала 02.02.2015 року, Наказом №09/К від 02.04.2015 року її було звільнено з займаної посади юриста на ТОВ «Транспроект-1» з 06.04.2015 року. За таких обставин вбачається, що відповідачем були дотримані всі вимоги законодавства при звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штату. Посилання позивача на те, що їй не було надано для ознайомлення Наказ № 2/К від 14.01.2015 року і на підставі цього він є незаконним, є необґрунтованими. Законодавство України не передбачає обов'язку роботодавця ознайомлювати з наказом про скорочення чисельності працівників. Законодавство в таких випадках покладає обов'язок на роботодавця направити на адресу працівника персональне попередження про звільнення у зв'язку скороченням, що й було зроблено відповідачем. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним наказу № 2/К від 14.01.2015 року про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників. Суд також прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним персонального попередження про наступне звільнення, яке було направлено на її адресу ТОВ «Транспроект-1». Персональне попередження про звільнення не може бути визнане недійсним чи дійсним, оскільки персональне попередження не є правочином в розумінні Закону, тобто попередження не являється юридичним фактом, з яким закон пов'язує виникнення, зміну та припинення цивільних правовідносин. Персональне попередження, є лише засобом інформування про настання певних фактів чи обставин. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed