Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, в якому просить виселити відповідача без надання йому іншого житлового приміщення з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона зареєстрована за [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності її покійній матері [PERSON] . Разом з нею зареєстровані за вказаною адресою її син, сестра та двоє її дітей. Також у квартирі проживає, але не зареєстрований співмешканець [PERSON] . Відповідач не бере участі у ремонті , оплаті комунальних послуг, відмовляється звільнити житло, систематично порушує правила співжиття. Проживання в одному будинку з відповідачем є нестерпним, він зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки та бійки, принижує її та неповнолітнього сина, застосовує фізичне насилля. На прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, тому вона змушена звернутись з позовом до суду. 05 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного провадження. 21 жовтня 2020 року задоволено клопотання про виклик свідка у судове засідання. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки у судове засідання не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Отже, розгляд справи проведено за відсутності відповідача. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 2000 року квартира, яка розташована за адресоюс. [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.5) З довідки виконавчого комітету Тимченківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 15.06.2020 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З довідки виконавчого комітету Тимченківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 15.06.2020 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] мешкає з 2014 року без реєстрації. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Великогомільшанської сільської ради від 10.07.2020 року. Відповідно до вирокуЗміївського районного суду Харківської області від 18 червня 2020 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.2 ст.310, ч.2 ст.125 КК України. З вказаного вироку вбачається, що 02 травня 2020 року за [ADDRESS] в ході сварки, перебуваючи в приміщенні квартири, [PERSON] , у стані алкогольного сп`яніння, навмисно завдав [PERSON] не менше десяти ударів кулаком правої руки в область голови, тулубу та верхніх кінцівок, внаслідок чого остання опинилась на підлозі в лежачому положенні. [PERSON] , продовжуючи реалізовувати свій умисел, на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , навмисно завдав останній один удар носком правої ноги в область її обличчя. Після цього, [PERSON] , підвівшись, вибігла з приміщення квартири у двір, де [PERSON] , наздогнавши її, за допомогою дерев`яного держака, який підібрав з землі, навмисно завдав не менше десяти ударів в область голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, від яких остання впала на землю, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження: - синці та садна на обличчі, по одному синцю на задній поверхні правого та лівого плеча, по одному синцю на задній поверхні правої та лівої гомілки, які в сукупності так і кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень; травматичний надлом другого зуба на 1/3 верхньої щелепи праворуч, що є легким тілесним ушкодженням, що призвело до стійкої втрати працездатності до 10%; - забитих ран на слизовій оболонці нижньої губи праворуч та ліворуч, які як у сукупності, так і кожне окремо відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. [PERSON] вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів у повному обсязі визнав. З талону-повідомлення єдиного обліку, вбачається, що 08.11.2020 року Зміївським ВП ГУНП в Харківській області було прийнято та зареєстровано заяву [PERSON] про те, що за [ADDRESS] [PERSON] б`є її дитину. \~ \~ \~ \~Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що відповідач постійно зловживає спиртними напоями, внаслідок чого виникають постійні сварки та бійки, які провокує відповідач. На даний час його поведінка не покращилась, він і далі зловживає алкоголем, агресивно поводить себе по відношенню до [PERSON] та дитини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Даному конституційному праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено статтею 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розтлумачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позов про виселення відповідача [PERSON] слід задоволити. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved