Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач посилається на те, що 14.11.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві вона [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) зареєструвала шлюб з [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві видано відповідне свідоцтво про шлюб та про реєстрацію шлюбу складено актовий запис № 2734. Зазначає, що після реєстрації шлюбу вони проживали однією сімєю та вели спільне господарство. З початку 2016 року їх сімейне життя почало погіршуватися. Відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя (постійні відмови відвідувати разом батьків, активно проводити разом вільний час, незрозумілі жарти в її бік) стали підставою суперечок, що призвели до охолодження стосунків між ними та фактичного відчуження, й в кінцевому результаті зазначене призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Сімя це взаємоповага, взаємна підтримка та взаєморозуміння,чого вона не відчула, перебуваючи у шлюбі. Її моральний та душевний стани почали погіршуватися, побудова сімейних відносин має ґрунтуватися на повазі, дружбі та підтримці, а цього вона не відчула, перебуваючи у шлюбі з відповідачем. Вона в певний момент їх спільного життя почала усвідомлювати непотрібність свою, як жінки, що призвело до появи неймовірної кількості комплексів та до надмірного самоаналізу себе самої. Вважає, що реалізація її, як жінки та матері, є неможливою у цих стосунках. Також позивач вказує, що відповідач у силу своїх особистих причин не бажає мати з нею дітей, що є важливою для неї причиною неможливості подальшого збереження шлюбу. Відповідач свідомо уникав спільних зустрічей з батьками, що негативно впливало на її розуміння сімейних цінностей та на її моральний стан. Вона в силу цих обставин мала пояснювати своїм рідним «небачені» причини відсутності її чоловіка на родинних зустрічах. Позивач зауважує, що з жовтня 2017 року вони стали проживати окремо (в різних помешканнях, які розташовані за різними адресами), шлюбні відносини не підтримують і спільне господарство не ведуть. За таких умов, подальше спільне життя з відповідачем та збереження їх сімї є не можливим. Вона не бажає примирення з відповідачем і не бажає надалі перебувати з ним у зареєстрованому шлюбі, оскільки має намір створити нову сімю, а тому строк для примирення їй не потрібен. Враховуючи наведене та те, що їх сімя розпалася остаточно й подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, позивач вважає, що шлюб слід розірвати. Крім того, позивач зазначає, що неповнолітніх дітей від цього шлюбу у них немає та спору про поділ майна між ними не існує. Незважаючи на те, що у них немає дітей і їх сімя фактично розпалася, відповідач відмовляється подати спільну заяву до органу реєстрації актів цивільного стану про розірвання шлюбу, що змушує її звернутися з даною позовною заявою про розірвання шлюбу у судовому порядку. На підставі викладеного позивач просить суд: розірвати шлюб, зареєстрований 14.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2734, між [PERSON], [INFO], уродженкою [INFO], та [PERSON], [INFO], уродженцем [INFO]; після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON]. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У підготовче засідання позивач [PERSON] не зявилася, при цьому надіслала до суду заяву, в якій просить розгляд цивільної справи за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, призначений на 18.10.2018 року, провести без її участі. Зазначила, що позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволенні, просить розірвати шлюб та після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не зявився, однак надіслав до суду відзив на позовну заяву, копію якого та доданих до нього документів надіслано позивачу. У надісланому відзиві відповідач зазначає, що ним повністю визнаються позовні вимоги позивача, однак категорично заперечуються приводи та причини розірвання шлюбу, які викладені позивачем в позовній заяві. Зауважує, що з позивачем особисто познайомився 20.11.2009 року. Протягом наступних пяти років вони періодично сходилися та розходилися. Починаючи з 2014 року почали жити однією сімєю без реєстрації шлюбу. 14.11.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в місті Києві між ними зареєстровано шлюб за актовим записом № 2734 від 14.11.2015 року. Відповідач у відзиві вказує, що у своїй позовній заяві позивач зазначає, що з початку 2016 року, тобто через орієнтовно три місяці з моменту реєстрації шлюбу, їх життя почало погіршуватися. Разом з тим, позивач чомусь не зазначає, що таке, на її думку, «погіршення» не завадило їй проводити і влітку 2016 року, і влітку 2017 років сумісні відпустки на морі. Позивач також вказує, що він свідомо уникав спільних зустрічей з батьками, що негативно впливало на її розуміння сімейних цінностей, і вона мала пояснювати своїм рідним «небачені» причини його відсутності на родинних зустрічах. Відповідач звертає увагу, що протягом зареєстрованого шлюбу він пять разів їздив до батьків позивача, які проживають в [INFO]. Сама ж позивач була у його батьків, які проживають в [INFO], лише один раз - до реєстрації шлюбу, а тому не зовсім зрозуміло, хто з них в такому випадку «уникав спільних зустрічей з батьками». Позивач не може заперечувати і той факт, що мати позивача і, відповідно, його теща, [PERSON], за період їх подружнього життя двічі приїздила до м. Київ і дуже щиро та радо приймалася ними в квартирі, яка належить йому на праві власності. Відповідач вказує, що у випадку, якщо позивач заперечуватиме ці факти, докази та кількість перебувань кожного з подружжя в м. Олександрії, м. Ужгороді та м. Києві, можуть бути витребувані у ПАТ «Укрзалізниця», так як всі поїздки здійснювалися потягами. Також відповідач зауважує, що він завжди та з повагою ставився до позивача та її батьків та близьких, вітав та до сих пір продовжує вітати і позивача, і її батьків з їх днями народженнями, державними та церковними святами. Разом з тим, і позивач, і її батьки, починаючи з 30.10.2017 року (дати, коли позивач покинула його) взагалі припинили будь-які контакти як з ним, так і з його батьками та близькими, хоча він особисто не розуміє, як можливо не привітати знайому людину з днем народження. Щодо доводів позивача, що саме він, нібито, в силу своїх особистих причин не бажає мати спільних дітей, відповідач, стверджує, що позивач сама фактично охолонула до будь-яких стосунків, посилаючись при цьому то на власну втому, то на завантаженість на роботі та на навчанні при здобутті другої освіти, то на прийняття ліків, то на заборону збоку лікуючого гінеколога. При цьому, позивач ніколи не розказувала діагноз, результати аналізів, рецепти, виписані гінекологом та ховала ліки, які приймала. У відзиві відповідач вказує, що він вважає та впевнений, що єдиним справжнім приводом, який спонукав позивача розірвати укладений між ними шлюб, є її подружня зрада. В обґрунтування такого твердження зазначає, що в своїй позовній заяві позивач прямо вказує на те, що вона не бажає примирення з відповідачем і не бажає перебувати з ним у зареєстрованому шлюбі, оскільки має намір створити нову сімю, та посилається в подальшому на ч. 2 ст. 25 СК України, відповідно до якої жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Опосередковано, факт подружньої зради позивача підтверджується також повним небажанням позивача вказувати свою фактичну адресу проживання. Позивач на постійній основі працює вчителем української мови та літератури в елітній Новопечерській школі в м. Києві, де навчаються діти багатьох відомих політиків, державних службовців та діячів масової культури, однак не зазначає в позовній заяві та на його прохання адресу проживання в м. Києві, адже знаючи її можна легко визначити де та з ким вона проживає на цей момент. Також відповідач зазначає, що позивач нічого не говорячи, без будь-яких видимих причин, 30.11.2017 року надіслала йому SMS, що вона його покидає. При цьому, позивач не забрала навіть власних речей, які займають дві шафи-купе, і які до сих пір знаходяться в квартирі, в якій він проживає. 28.12.2017 року позивач заявила, що вона хоче розлучення і запропонувала йому посвідчити в нотаріальному порядку заяву про розірвання шлюбу. Він відмовився і намагався всіма способами зберегти укладений між ними шлюб. Разом з тим, всі його спроби були марними та позивач навідріз відмовляється від примирення і строк для примирення, у випадку його надання судом, не призведе до яких-небудь результатів. Разом з тим, відповідач у відзиві вказує, що малолітніх та неповнолітніх дітей від шлюбу у них немає, спору про поділ майна між ними не існує. За таких обставин вважає, позов позивача в частині позовних вимог про розірвання шлюбу має бути задоволений Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області. Разом з тим відповідач вважає, що позовні вимоги позивача про відновлення їй дошлюбного прізвища також мають бути задоволені Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області. Крім того, він категорично заперечував би бажанню позивача, яка його зрадила, зберегти його прізвище після розірвання шлюбу. Відтак, ним відповідачем повністю визнаються позовні вимоги позивача і шлюб, укладений між ними 14.11.2015 року, має бути розірваний з причини подружньої зради дружини. На підставі викладеного відповідач у відзиві просить позовну заяву позивача задовольнити в повному обсязі, розірвати шлюб, після розірвання шлюбу відновити позивачу дошлюбне прізвище [PERSON], а судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2015 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 2734, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 302208, виданим 14.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від даного шлюбу дітей у сторін не народилося. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося, вони разом не проживають та сімейних стосунків не підтримують. Виходячи з викладеного, оцінивши доводи позивача та відповідача, викладені ними у позовній заяві та відзиві на позовну заяву відповідно, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачем позов визнається повністю та фактично заперечуються лише приводи та причини розірвання шлюбу, які викладені позивачем у позовній заяві, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до переконання, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сімя розпалася остаточно та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити їх інтересам, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Що стосується вимоги позивача про відновлення її дошлюбного прізвища [PERSON], суд зазначає, що відповідно до положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Водночас, вирішення питання щодо прізвища особи, яка змінила своє прізвище внаслідок укладення шлюбу, яким вона буде іменуватися після розірвання шлюбу, виключно залежить від її бажання, а відтак, суд вважає позовну вимогу про відновлення позивачу її дошлюбного прізвища підставною та такою, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved