Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 10 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , а також стягнути відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за минулий час, починаючи стягувати з 10 жовтня 2018 року до подання даного позову, тобто до 10 жовтня 2019 року. Позов обґрунтований наступними обставинами. Сторони з 29 липня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в сторін народилась дочка: [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначила, що відповідач біля року не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. На неодноразові звернення з проханням надати допомогу, відповідач відмовляв, посилаючись на скрутний матеріальний стан. Вказала, що спільна з відповідачем дочка потребує матеріальної допомоги, тому вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач у судові засідання не з`явилась, подала до канцелярії суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Просила розгляд справи проводити в її відсутність. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із обов`язком батьків утримувати дитину, а тому регулюються Главою 15 СК України. У судовому засіданні встановлено, що з 29 липня 2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін народилась дочка: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, серії [NUMBER] від 29 травня 2014 року, актовий запис № 5196. Встановлено, що малолітня дочка сторін: [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю. Встановлено, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому позивач просить стягнути з нього аліменти для забезпечення достатнього рівня життя та розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів , інші обставини, що мають істотне значення . Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що дочка сторін потребує матеріальної допомоги, тому вважає, що оскільки відповідачем не надано жодних доказів щодо своєї непрацездатності, наявності у нього інших дітей, та/або перебування на його утриманні інших осіб, то він може платити аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 10 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Щодо вимог в частині стягнення аліментів за минулий час, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, адже докази на підтвердження вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та ухилення останнього від їх сплати у матеріалах справи відсутні. Свої правом на подання клопотання про витребування доказів, яке передбачене ст. 84 ЦПК України, позивач скористалась на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку по необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судовий збір по справі складає 768,40 гривень, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial