Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . В даному будинку прописані вона, [PERSON] , відповідач [PERSON] , та [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2017 року шлюб між відповідачем [PERSON] та сином позивача - [PERSON] , - розірвано. З того часу, відповідач за адресою реєстрації з`являлась рідко, а з лютого 2019 року взагалі не проживає, так як вибула в невідомому напрямку. Позивач зазначає, що в добровільному порядку відповідач відмовляється знятись з місця реєстрації, чим порушує її право користування та розпоряджання своєю власністю, що й стало підставою для звернення позивачем з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 05.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до судового засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її предстаник [PERSON] , заявлені вимоги підтримали за обставин, викладених у позовній заяві та просили їх задоволити. Проти винесення судом заочного рішення не заперечили. Судові витрати просили залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Відзив на позовну заяву, заяв та клопотань до суду не надала. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва № 1396 про право приватної власності на будівлі від 16.07.2002 року, виконком Вінницької міської ради посвідчив, що 100% домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.6). Довідкою КК «Пирогово» від 10.07.2020 року №417 підтверджується, що [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] (а.с.5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2017 року шлюб між сином позивача - [PERSON] та відповідачем [PERSON] - розірвано (а.с.7). Як вбачається із розписок від 19.07.2020 р., складених та підписаних сусідами: [PERSON] та [PERSON] , - [PERSON] з лютого 2019 року і по теперішній час в будинку [ADDRESS] - не проживає. Підписи посвідчені Головою комітету мікрорайону С.А. Вольським (а.с.9-10). Допитані в ході судового розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що за адресою [ADDRESS] , відовідача [PERSON] з лютого 2019 року не бачили. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст.405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] (а.с.5), але за даною адресою не проживає без поважних причин з лютого 2019 року, у зв`язку з чим вона підлягає визнанню такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Враховуючи те, що факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад 6 місяців встановлено, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням має для позивача, як власника житла важливе юридичне значення, суд вважає за можливе задовольнити позов. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати за клопотанням позивача підлягають залишенню за нею. На підставі викладеного та

Outcome: approved