Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору - служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 12.10.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району за актовим записом №287. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю. Спільне життя у подружжя не склалось, оскільки вони втратили один до одного почуття поваги та любові, вони є людьми різних характерів та поглядів на життя. Зараз кожен із них живе своїм життям та своїми інтересами. Позивач вважає, що примирення між подружжям є неможливим. Враховуючи вищенаведене, позивач просить шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвати, після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище «[PERSON]». Визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], із матір'ю [PERSON] Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, у зв'язку з чим, суд згідно ч.1 ст.224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва [NUMBER] про шлюб, 12 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за №287. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 30.09.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Вирішуючи питання щодо місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], суд приймає до уваги вік дитини, яка потребує материнського догляду, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, враховує, що малолітній на даний час проживає з матір'ю, батько хлопчика проживає окремо, суд приходить до висновку, що місце проживання малолітнього [PERSON] слід визначити за місцем проживання матері. Це відповідає принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 р., згідно якого малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. При визначенні місця проживання дитини за СК поняття місця проживання це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст.161 СК України це може бути один із батьків (баба, дід або інші родичі дитини), а не конкретне місця її проживання. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати, а малолітню дитину залишити проживати з матір'ю. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON] і така вимога підлягає до задоволення. Таким чином, позовна заява підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст..88 ЦКП України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved