Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації вартості спільного майна. Свій позов обгрунтовує тим, що між нею та відповідачем 10 серпня 2012 року було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року. Вказує, що під час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами набуто майно автомобіль MAZDA 626 (номер кузова: JMZGD16H201510475, державний номерний знак [NUMBER], рік випуску - 1990), який зі згоди [PERSON] 16 листопада 2013 року у Територіальному сервісному центрі у Волинській області було оформлено на відповідача. Вказаний транспортний засіб є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до даних внесених до декларацій за 2013-2017 роки, позивач, як посадова особа місцевого самоврядування, пятої категорії, 9-го рангу, зазначала цей автомобіль, як такий, що належить її сімї. Зазначає, що в травні 2018 року їй стало відомо, про те що з другої половини 2017 року відповідач, потайки від неї, шукав способи продажу зазначеного транспортного засобу, а саме: подавав рекламні оголошення на сайти Інтернету (OLX, avto.ria), де виставив його на продаж по ціні 2550 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 30.11.2018 року становить 68877,05 грн. 19 червня 2018 року позивач звернулась із запитом до Територіального сервісного центу №0741 щодо надання відомостей про вчинення будь-яких дій (зняття з обліку, перереєстрація, тощо) з автомобілем. У відповідь на що, керівником ТСЦ №0741 їй було надано відмову у наданні запитуваної інформації, оскільки вона є конференційною. Однак, позивачу стало відомо, що 30 листопада 2017 року [PERSON] без її відому та згоди здійснив відчуження вищезазначеного транспортного засобу на користь третьої особи. Вказані дії свідчать про вибуття автомобіля із спільної сумісної власності подружжя поза волею [PERSON] З огляду на наведене, та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.10.2018 року, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля MAZDA 626 (номер кузова: JMZGD16H201510475, державний номерний знак [NUMBER], 1990 року випуску) в розмірі 24\~900 гривень. Крім того, згідно заяви від 26.11.2016 року [PERSON] також заявлена вимога про стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу в сумі 5000 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не зявився, однак у матеріалах справи містяться його письмові пояснення від 16 листопада 2018 року, в яких він просить здійснювати розгляд справи за його відсутності. Крім того, відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, зазначає, що 10 серпня 2012 року він уклав офіційний шлюб із [PERSON], при цьому урочисті святкування даної події були призначені на 06 жовтня 2012 року. Ще до укладення шлюбу у нього виникла необхідність у придбанні легкового автомобіля для використання його у власних цілях. Через мережу Інтернет він віднайшов транспортний засіб, японського виробництва, марки MAZDA чорного кольору, який після особистого огляду він вирішив придбати. Однак, оскільки на момент купівлі необхідної суми коштів у відповідача не було, він прийняв рішення взяти позику. Дізнавшись від позивача, що такі кошти є у її матері [PERSON], [PERSON] звернувся до неї. 01 серпня 2018 року остання надала йому позику у сумі 1500 доларів США. Після чого, він здійснив купівлю автомобіля під розписку. Після 06 жовтня 2012 року, подружжям спільно з матірю позивача була досягнута домовленість про те, що вона забере подаровані на весілля кошти у сумі 3200 доларів США, та в подальшому із докладанням її власних кошів купить їм квартиру, а борг у сумі 1500 доларів США у звязку із зазначеним відповідачу повертати не потрібно. На даний час вказаний автомобіль проданий [PERSON] іншому власнику та перебуває у його користуванні. Зважаючи на вищезазначені обставини відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами, зареєстрований 10 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області (актовий запис № 820) було розірвано (а.с.8). Згідно результатів аналітичного пошуку ТЗ по базі даних «НАІС ДДАІ» МВС України (довідку надано Регіональним сервісним центром МВС України у Волинській області), 16 листопада 2013 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб марки MAZDA 626 2184 (номер кузова: JMZGD16H201510475, 1990 року випуску), підставою реєстрації була довідка-рахунок (а.с.66). Отже, автомобіль марки MAZDA було придбано відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Вказаний транспортний засіб, відповідно до вищезазначеної довідки, 30 листопада 2017 року було перереєстровано на нового власника на підставі договору, укладеному в ТСЦ № 0741. Вартість реалізованого транспортного засобу, згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС України у Волинській області від 18.10.2018 року, наданої на адвокатський запит представника позивача, становить 49800 гривень (а.с.86). Згідно зі статтями 60, 61 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до положень статті 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою. Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об'єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя. Крім цього, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно. Факт придбання транспортного засобу марки MAZDA у період перебування у шлюбі за спільні кошти не заперечується сторонами. Доказів використання особистих коштів в якості основного джерела придбання автомобіля відповідачем не надано. Відповідно до вказаного, на даний обєкт рухомого майна поширюється презумпція спільної сумісної власності. З матеріалів справи також вбачається, що на момент реалізації зазначеного автомобіля шлюб між сторонами не був припинений. Під час розгляду справи [PERSON] не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивача, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї. Крім того, відповідачем не доведено іншої ціни вартості продажу автомобіля, а відома суду ціна продажу жодним належним доказом не спростована ним. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 81, 82 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. [PERSON] обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Як вбачається зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 161/19750/17, [PERSON] та [PERSON] на дату його постановлення близько року проживали окремо. Тобто, встановленою є та обставина, що станом на дату реалізації спірного автомобіля сторони разом не проживали. Враховуючи, що транспортний засіб, який на момент його продажу був майном спільної сумісної власності подружжя, відчужений відповідачем без згоди позивача, доказів використання отриманих від його реалізації коштів на потреби сім'ї [PERSON] не надано, суд вважає, що [PERSON] має право на виплату їй половини вартості автомобіля MAZDA в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат відповідача на правову допомогу в матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги № 33/18 від 23.07.2018 року (далі - договір), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу за договором на загальну суму 5000 гривень та квитанція до прибуткового касового ордеру №006 від 22.11.2018 року (сума сплачених коштів становить 5000 грн.) (а.с.101-104). Враховуючи особливості предмета спору, субєктний склад правовідносин, ціну позову, складність справи та значення розгляду справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на правову допомогу у розмірі 2500 гривень.

Outcome: approved