Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить встановити той факт, що 1/3 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Дзержинського, 122, що належала [PERSON], входить до спадкового майна, що залишилось після її смерті 04.05.2010 року, мотивуючи тим, що вона та її брат відповідач у справі є єдиними спадкоємцями після смерті матері [PERSON], відповідно 2/3 та 1/3 його частин, підтвердженням чого є свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом Щокінського нотаріального округу Тульської області та зареєстрованого 07.03.2012 року за № 1-992. Проте при зверненні до Реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області отримала відмову у реєстрації права власності на належну їй частину майна з тих підстав, що не можливо ідентифікувати обєкт нерухомого майна, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено тип обєкта нерухомого майна, що не відповідає вимогам ч.2 п.20 Порядку ведення Державного реєстру ведення речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.10.2011 року № 1141. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі Представник відповідача позов визнав в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд у відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 04.05.2010 року померла [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-БО № 887119 від 05.05.2010 року, виданого комітетом запису актів цивільного стану адміністрації муніципального утворення Щокінського району Тульської області. Згідно свідоцтву, виданому нотаріусом Щокінського нотаріального округу Тульської області, зареєстрованому 07.03.2012 року за № 1-992, спадкоємцями майна [PERSON], в чому воно б не заключалось и де б воно не знаходилось, є на 2/3 частини донька [PERSON], на 1/3 син [PERSON]. Проте рішенням Реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області було відмовлено у реєстрації права власності на належну позивачу частину майна з тих підстав, що не можливо ідентифікувати обєкт нерухомого майна, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено тип обєкта нерухомого майна, що не відповідає вимогам ч.2 п.20 Порядку ведення Державного реєстру ведення речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.10.2011 року № 1141. Згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 26.07.1989 року № 1-2179, виданому Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2015 року 1/3 частина житлового будинку № 122 по вул.Дзержинського м.Ізмаїла Одеської області належить [PERSON]. Згідно Інформаційній довідці за Спадкового реєстру від 15.09.2015 року, виданій Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Частиною 2 статті 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші (окрім визначених частиною 1 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом абз.3 п.3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у разі якщо встановлення факту повязане з вирішенням спору про право вимоги про встановлення факту підлягають розгляду в порядку позовного провадження. Відповідно до\~ч.1 ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Частиною 2 статті\~16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Конституцією України \~закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи вищевикладене, той факт, що відповідач позов визнав, визнання відповідачем позову прав, свобод чи інтересів сторін та інших осіб не порушує, обставин, що суперечать закону судом не виявлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved