Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказувала, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS]. 08.12.2005 року в зв'язку зі смертю батьків неповнолітнього, рішенням Карапчівської сільської ради №96 її визнано опікуном над неповнолітнім [PERSON], [INFO]. Її зобов'язали займатись правильним вихованням неповнолітнього, забезпечувати його необхідним харчуванням та одягом. Свої зобов'язання виконувала чесно та добросовісно і нарікань після перевірок певних органів не було. Одразу після призначення опікуном над неповнолітнім стала ним піклуватись та зареєструвала його в даному будинку в [ADDRESS], Карапчівської сільської ради. 25.03.2009 року [PERSON] одержав у спадщину згідно рішення суду від 17.04.2006 року 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] Вижницького району, а іншу 1/2 частку будинку одержав у спадщину його брат - [PERSON]. Починаючи з шкільних років [PERSON] поводив себе неналежно, але вона його жаліла, як сироту і не дивлячись ні на що, продовжувала ним піклуватись. На даний час [PERSON] повнолітній і її піклування над ним припинилося. Їх стосунки остаточно погіршилися і факт реєстрації до її будинку не дає їй можливості розпоряджатись своїм майном. З квітня 2016 року [PERSON] за її адресою не проживає, а лише зареєстрований, чим створює їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Вважає, що [PERSON] є таким, що втратив право на користування її житловим будинком. На її неодноразові попередження відповідач не реагує і в добровільному порядку виписатися не бажає. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом в будинку в [ADDRESS], Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області належний їй на праві приватної власності. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві її представник [PERSON] просив справу розглядати у його відсутності та задовольнити позов. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 02.10.2012 року, виданого виконавчим комітетом Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного свідоцтва. Відповідач [PERSON] народився 01.11.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 16.02.2004 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області. Рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №96 від 08.12.2005 року [PERSON] визнано опікуном над неповнолітнім [PERSON], [INFO] у зв'язку з тим, що мати і батько дитини померли, що підтверджується його копією. 01.11.2012 року відповідач [PERSON] досяг повноліття, а тому відповідно до положень ст.ст.76, 77 ЦК України опіка [PERSON] над ним вважається припиненою. На підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17.04.2006 року по справі №2-239/2006 р. відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] Карапчівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією вказаного рішення та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22272511 від 25.03.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Відповідач [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] сільської ради, Вижницького району, однак з квітня 2016 року, тобто більше року не проживає у зазначеному будинку, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] №2186 від 17.07.2017 року та характеристикою №1659 від 23.06.2017 року, виданими виконавчим комітетом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області. На даний час позивач не може розпорядитися належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS], оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи колишнім членом сім'ї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], Вижницького району Чернівецької області, який належить позивачу на праві приватної власності, а тому суд приходить до висновку, що його необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: approved