Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищенаведеним позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому 18.09.2006 р. виконкомом Ярунської сільської ради Новоград - Волинського району Житомирської області шлюбі із [PERSON], [INFO], від якого сторони мають двох спільних малолітніх доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що їхнє подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, шлюбні обов'язки та несумісність характерів. Шлюбні відносини припинили із липня 2013 року, тобто сім'я розпалася остаточно, шлюб існує лише формально. [PERSON] у позові вказала, що спільного господарства сторони не ведуть та проживають окремо. Примирення вважає неможливе, оскільки ні хто із сторін цього не бажає. Спору щодо поділу спільного сумісного майна і місця проживання їхніх дітей немає. /а.с. 2/ У судове засідання 17.02.2014 р. сторони не з'явились, надали суду заяви, в яких просять розглянути справу за їх відсутності. У поданій заяві позивач позов підтримала, просила задовольнити, відповідач позовні вимоги визнав повністю та проти задоволення даного позову не заперечує. /а.с. 11, 12/ Так, згідно положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу згідно до ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Відповідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. /а.с. 14/ Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який як вбачається зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], укладено 18.09.2006 р. виконкомом Ярунської сільської ради Новоград - Волинського району Житомирської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 12. Після одруження дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 3/ Від вищевказаного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 4, 5/ Сторони припинили шлюбні відносини та із липня 2013 року проживають окремо, через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Спору щодо поділу спільно нажитого сумісного майна і місця проживання спільних дітей - немає. Подальше збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам, умов для примирення немає. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин, а також причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За наведених вище обставин, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення у даній справі. Виходячи з інтересів малолітніх дітей, суд вважає за доцільне залишити їх на подальше проживання при матері. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для надання терміну для примирення оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сім'ї, а матимуть виключно формальний характер, що не допоможе зберегти сім'ю. Оскільки позивач не заявляла вимоги про стягнення із відповідача судових витрат, суд,

Outcome: approved