Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання за особою права власності на майно та стягнення грошової компенсації вартості частини майна. Вважаючи, що ними, як подружжям, за спільні кошти було набуто нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено кожному по Ѕ частці шляхом визнання за нею права власності на все майно та стягнення з неї грошової компенсації вартості частини майна у розмірі вартості Ѕ частки квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 15 травня 2019 року, позовні вимоги не визнала та просила відповити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю, недотримання позивачем визначеної процедури забезпечення виконання рішення суду щодо пропонованого поділу майна шляхом стягнення з неї як позивача грошової компенсації вартості частини майна, а саме - попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Окрім того, звернулась до суду із клопотанням від 30 листопада 2017 року (а.с. 56-57, 58) про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, зважаючи на те, що шлюб між подружжям розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року, а звернення до суду з цим позовом - 06 липня 2017 року, що підтверджується датою позовної заяви. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 1993 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року розірвано (а.с.58). У період шлюбу 08 серпня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Позивач вважає, що нею та відповіадчем, як подружжям, за спільні кошти було набуто нерухоме майно - вказану квартиру, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено кожному по Ѕ частці шляхом визнання за нею права власності на все майно та стягнення з неї на користь відповідача грошової компенсації вартості частини майна у розмірі вартості Ѕ частки квартири. Відповідач звернувся до суду із клопотанням від 30 листопада 2017 року (а.с. 56-57, 58) про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, зважаючи на те, що шлюб між подружжям розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року, а звернення до суду з цим позовом - 06 липня 2017 року, що підтверджується датою позовної заяви. Зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, за наслідками розгляду якої суд вважає відмовити у задоволенні позову. Так, позивач з даний позовом звернувся 06 липня 2017 року (а.с.1-4), при цьому шлюб між подружжям розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року, яке набуло чинності, а відповідно до статті 12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України. Так, строк позовної давності до вимог про поділ майна, яке належить особам, шлюб яких розірвано (ч.1 ст. 72) встановлюється у три роки, що є підставою для відмови у задоволенні позову, підстав для поновлення такого строку немає, оскільки із заявою про поновлення якого позивач до суду не звертався. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України), проте такі підстави судом не встановлені. Окрім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не міг бути задоволений й з огляду на недотримання позивачем визначеної процедури забезпечення виконання рішення суду щодо пропонованого поділу майна шляхом стягнення з неї як позивача грошової компенсації вартості частини майна, а саме - попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Так, відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. Проте, порушення позивачем строку звернення до суду - недотримання строку позовної давності, має більш вагоме значення порівняно з недотримання обумовленої процедури. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України, й судові витрати покласти на позивача відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, ст.ст. 12, 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed