Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона та відповідач по справі мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який на час звернення до суду проживає разом із позивачем та перебуває на її повному утриманні. Позивач наполягає, що сторони по справі шлюб не укладали, сімейне життя у них не склалося, сторони проживають окремо. Відповідач матеріальну допомогу на утримання свого сина не надає. Доходів відповідача критично не вистачає на утримання спільної дитини сторін по справі, а добровільно про сплату аліментів сторонам домовитись не вдалось, тому позивач змушена звернутись до суду з вимогами задовольнити позов та стягнути з відповідача аліменти у в розмірі 1500.0 грн., але не менше ніж 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ухвали суду від 10.07.2019 року дана справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач по справі направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти заявленого позивачем розміру аліментів, а також доводів позивача щодо його доходів заперечував, зазначаючи про те, що він є пенсіонером за віком та перебуває на обліку ПФУ отримуючи незначну пенсію. Інших доходів відповідач не має, а тому стягнення із нього заявленого позивачем розміру аліментів буде перевищувати 50 відсотків доходу відповідача. Тому, враховуючи його вкрай скрутне матеріальне становище, а також беручи до уваги, що розмір отримуваної ним пенсії чітко збігається з розміром прожиткового мінімуму на непрацездатну особу, та з огляду на те, що крім інтересів дитини суд повинен врахувати також і становище платника аліментів, оскільки після сплати аліментів у нього мають залишитися кошти власне на проживання, харчування та лікування впродовж місяця, стає очевидним, що відповідач просто не в змозі сплачувати аліменти в запропонованому позивачем розмірі. Також відповідач наполягає, що позивачем не доведено жодними доказами заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Суд зважає, що позивач по справі відповідь на відзив у порядку визначеному ст. 179 ЦПК України до суду не надала, доводи та підстави відповідача не заперечила, не спростовувала та не стверджувала, а тому суд вважає за необхідне здійснювати розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 16.02.2011 року) [PERSON] народився [INFO] , а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно з довідкою голови квартального комітету №7 від 03.04.2019 року [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] . Як вбачається судом зі змісту відзиву відповідача, останній факт свого батьківства відносно [PERSON] не заперечує, однак заперечує проти задоволення позову про стягнення із нього аліментів у зв`язку із своїм матеріальним станом та недоведеністю позивачем заявлених нею позовних вимог. Як вбачається із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач наполягає, що відповідач є працездатним, хоча офіційно ніде не працює, але постійно підробляє та в змозі надавати матеріальну допомогу в необхідному розмірі і сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, який заявлений позивачем. Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Належних доказів отримання відповідачем достатньої суми доходів для виконання всіх зобов`язань та можливості повної сплати заявленої суми аліментів позивачем надано не було, а сам відповідач проти зазначених вище доводів категорично заперечив. Таким чином у суду відсутні будь-які підстави прийти до переконання про належне доведення позивачем заявлених нею позовних вимог щодо розміру аліментів. Суд при вирішенні вказаної категорії спорів має враховувати матеріальне становище як позивача так і відповідача та розмір його доходів, які мають бути достатніми для виконання заявлених позовних вимог. Так із довідки про доходи відповідача за № [NUMBER] , яка видана Головним управлінням ПФУ в Черкаській області (Золотоніський відділ обслуговування громадян), відповідач отримує пенсію з січня 2018р. по червень 2018р. включно - 1373грн. 00 коп.; з липня 2018р. по листопад 2018р. включно - 1435грн. 00 коп.; з грудня 2018р. по червень 2019р. включно - 1497грн. 00 коп.; з липня 2019р. - 1564грн. 00 коп. Нормами ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Будь-яких доказів отримання відповідачем інших доходів матеріали справи не містять, позивачем надані не були, а відповідачем факт отримання таких заперечується. Таким чином, сумарний розмір аліментів, що може стягуватися із [PERSON] не може перевищувати 50 відсотків отримуваного ним доходу, тобто не може бути більшим, ніж 782.0 грн. Що стосується позиції відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які погребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52). а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Як вбачається зі ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що зобов`язані забезпечувати обоє батьків. Суд вважає доведеним, що відповідач є батьком [PERSON] , а тому, згідно вимог чинного законодавства та міжнародних правових актів на нього також покладається обов`язок щодо належного його утримання та матеріального забезпечення. Відповідач не може уникнути обов`язку утримувати свою дитину лише з підстав отримуваного ним незначного доходу. За таких обставин, враховуючи доводи сторін по справі, відсутність належних доказів отримання відповідачем доходу достатнього для належного забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів, вимоги позивача про стягнення із відповідача аліментів у розмірі 1500 грн., але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму є, на думку суду, завищеними та враховуючи не доведення позивачем достатності розміру доходів відповідача, стабільності його заробітку для виконання вказаних зобов`язань та забезпечення особистого нормального проживання, підлягають зменшенню. Суд вважає, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача у твердій грошовій сумі, та виходячи з принципів розумності та справедливості, суд стягує аліменти на утримання дитини в розмірі 782 грн., що буд відповідати вимогам чинного законодавства, справедливому та об`єктивному вирішенню справи на підставі саме тих доказів, які подані позивачем. Також суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що нормами ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 та ст. 181 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). На підставі ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі зазначеного та

Outcome: partial