Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку з 1998 року, однак фактично не проживає в ньому з 2000 року по даний час. Позивач неодноразово під час телефонних розмов зверталася до відповідача з проханням добровільно виписатися з належного їй будинку, однак її прохання залишено без відповіді та задоволення. Останнім часом відповідач взагалі на її дзвінки не відповідає. В позивача склалося важке матеріальне становище, вона має намір подати відповідні документи до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, а реєстрація відповідача в її будинку значно збільшує розмір оплати по певних видах комунальних платежів. Оскільки вирішити питання в добровільному порядку не вдалось, позивач, посилаючись на те, що реєстрація відповідача в належному їй будинку перешкоджає в повній мірі здійснювати право користування і розпорядження майном, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилась, надіслала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечила проти ухвалення судом заочного рішення. Судові витрати просить залишити за нею. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також йому за адресою реєстрації місця проживання надсилалась судова повістка, яка повернулась до суду не врученою адресату за його відсутністю за вказаною адресою. Причину своєї неявки відповідач суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору. У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 12) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.9,10). З довідки № 68 від 27.05.2021, виданої Тульчинською міською радою, вбачається, що відповідач [PERSON] з 1998 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). З довідки № 69 від 27.05.2021, виданої Тульчинською міською радою, вбачається, що відповідач [PERSON] з 2000 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що житловий будинок не має правового статусу державного або громадського житлового фонду, а відноситься до приватного житлового фонду, користування яким регламентується главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сім`ї власника. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Однак, у відповідності до приписів статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Згідно приписів статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону. Суд вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню за аналогією положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми), а не ст.ст. 71, 72 ЖК України, на які посилається позивач в позовній заяві, оскільки спірний будинок, як установлено, є приватною власністю. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що в ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт непроживання відповідача у спірному будинку більше одного року без поважних причин, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає можливим позов задовольнити. Судові витрати суд залишає за позивачем, оскільки таке бажання вона висловила в своїй заяві.

Outcome: approved