Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що вона та її предки є етнічними поляками за походженням, тобто за національністю є поляками. Заяву обґрунтовано тим, що дід заявниці [PERSON] народився на території Польщі в м. Потелич, Рава-Руського повіту, Львівського воєводства 25 грудня 1897 року в сімї поляків. Однак, після бойових дій, які відбувались на початку 20-го століття, дід опинився на території України та не зміг її залишити через брак коштів. Проте, він продовжував заявляти, що він поляк, у звязку з чим у 1937 році був засуджений за ст. 54-10 КК УССР, тобто за антирадянську агітацію та підозрювався у шпіонажі на користь Польщі, оскільки вів переписку з родичами, які проживали в Польщі. Дід помер 16 жовтня 1941 року в місцях позбавлення волі, в таборі Івдельтабі у м. Краснотурїнськ, Свердловської області РСФСР. З того часу в документах батька заявника та самої заявниці національність та походження зазначалось «Україна» та національність «Українка», оскільки сімя побоювалась переслідування та репресій. Таким чином, було втрачено зв'язок із рідними. Встановлення факту на цей час необхідно для відновлення етнічної приналежності та впорядкування документів, що дасть можливість користуватися гарантіями, які передбаченні чинним законодавством республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження. Заявник та її представник у судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутність, на задоволенні заяви наполягають. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та відзив, у відповідності до якого проти встановлення факту, що має юридичне значення не заперечує, зазначила, що 23.04.2018 року проведено реорганізацію Бердичівського міського та Бердичівського районного відділів державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, правонаступником яких є Бердичівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Суд, дослідивши матеріали справи,\~ вважає, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є онукою [PERSON]. [PERSON] народився 25 грудня 1897 року в м. Потелич, на той час Рава-Руського повіту, Львівського воєводства, Польщі, в сімї етнічних поляків [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11) та копією запису про шлюб, отриманого з архіву [PERSON] Давніх (а.с. 9). [PERSON] був засуджений у 1937 році до 10 років виправно-трудових таборів за ст. 54-10 КК УРСР, тобто за антирадянську агітацію та підозрювався у шпіонажі на користь Польщі, оскільки вів переписку з родичами, які проживали в Польщі. Помер 16 жовтня 1941 року в місцях позбавлення волі, в таборі Івдельтабі у м. Краснотурїнськ, Свердловської області РСФСР (а.с. 14-28). Сину [PERSON] [PERSON] було сім років коли помер батько та він втратив зв'язок із родичами батька. [PERSON] є батьком [PERSON], що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану та копією свідоцтва про народження. При реєстрації народження [PERSON] та його доньки [PERSON], після смерті [PERSON] вказувалась національність «українець» замість «поляк». В радянські часи належність до польської національності останніми приховувалася, оскільки дід був репресований за належність до польської національності та лише у 1959 році був реабілітований, тобто після народження заявниці у 1957 році. Частиною 2статті 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (окрім зазначених в частині 1статті 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. У відповідності до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст.ст.1та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадянам республіки, незалежно від їх національного походження, гарантуються рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національністю. Відповідно до ст. 11 вказаного Закону, громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Викладена позиція відповідає змісту ст. 1 Указу Президента України від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» відповідно до якої Національність може бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажають змінити її відповідно до національності другого з батьків. Практика аналогічної категорії справ зазначена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №12 від 07.07.1995 р. «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», відповідно до пункту 7 якої, зазначено, що питання про встановлення неправильності в актовому записі про народження суд вирішує на підставі письмових (архівних матеріалів, відомостей, які містяться в паспорті; довідок з місця роботи, навчання проживання; військових, профспілкових, інших посвідчень тощо) та інших доказів, що достовірністю підтверджують заявлену вимогу. При розгляді справи встановлено, що та обставина, що дід заявниці [PERSON] має польське походження від своїх батьків, повністю підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами. З урахуванням викладеного вище та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що факт того, що [PERSON] та [PERSON], мають національність «поляк» знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами. Заявлені вимоги щодо того, що рішення суду про встановлення факту є підставою для заінтересованої особи здійснити внести зміни у відповідний актовий запис № 26 від 11.03.1957 року у графі національність з «українка» на полька» задоволенню не підлягають, оскільки в діючому законодавстві України на даний час не визначений порядок встановлення приналежності особи до певної етнічної групи чи національності, а також відсутній порядок внесення відповідних змін актових записів щодо вказаного питання. На підставі викладеного,

Outcome: partial