Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про виселення з приватного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. В позові вказувала, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в смт. Берегомет, по вул. Колгоспній, 23, Вижницького району Чернівецької області. Відповідач її колишній співмешканець, з яким не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі, не підтримують сімейних стосунків, вона не бажає продовжувати з ним спільне проживання. Він зареєстрований в [INFO], в господарстві своїх батьків, але відмовляється виселитися з її будинку. Посилалася на те, що відповідач систематично скандалить, постійно порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Вона неодноразово зверталася до дільничного інспектора зі скаргами на [PERSON], до нього застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу. Крім того вироком Вижницького районного суду від 02.02.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.2 КК України та призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт за те, що він знаходячись по місцю свого тимчасового проживання в будинку в смт. Берегомет, по вул. Колгоспній, 23, який є її власністю, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив з нею словесну суперечку, під час якої, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, взявши металеву кружку заповненою водою, кинув в її напрямку, внаслідок чого поцілив їй в область правової частини обличчя та спричинив їй легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоровя. [PERSON] винним себе визнав, розкаювався в скоєному, але продовжує пиячити, скандалити з нею, застосовуючи фізичну силу. 29.02.2016 року він знову її побив і вона звернулася з відповідною заявою до Вижницького відділення поліції. Вона постійно боїться, не має можливості спокійно відпочити через постійні скандали, які влаштовує відповідач. Посилаючись на ст.ст.116, 157 ЖК України просила виселити [PERSON] з житлового будинку, який знаходиться в смт. Берегомет по вул. Колгоспна, 23, Вижницького району Чернівецької області, належного їй на праві власності, зобов'язавши його не чинити їй перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просили позовні вимоги задовольнити. Уточнили, що житловий будинок розташований по вул. Колгоспна, 21 в смт. Берегомет. Позивач підтвердила, що з відповідачем у них є спільний син, [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважав безпідставним, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Підтвердив, що з позивачем тривалий час проживали однією сім'єю і у них є спільний син, [PERSON] Суд, заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], [INFO] на праві приватної власності належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований в смт. Берегомет Вижницького району Чернівецької області по вул. Колгоспна, 21, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕАК №093902, індексний номер 10715209 від 11.10.2013 року, виданого державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області [PERSON] [PERSON] народився 23.05.1971 року у с. Молодків Надвірнянського району Івано-Франківської області де і зареєстрований, що підтверджується копією паспорту серія СС 964001, виданого 09.08.2000 року Надвірнянським РВ УМВС України в Івано-Франківській області. З наведеного слідує та визнає відповідач [PERSON], що він проживає у житловому будинку [PERSON] з її дозволу без реєстрації, а тому вказані обставини в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Також визнають сторони та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказуванню та обставина, що у них є спільна дитина, [PERSON], [INFO]. Крім того судом встановлено, що вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.02.2016 року по справі №713/16/16-к (провадження №1-кп/713/23/16) [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.2 КК України та призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт. Вказаним вироком встановлено, що [PERSON], 08.11.2015 року близько 16-00 год. знаходячись по місцю свого тимчасового проживання в будинку співмешканки [PERSON], смт. Берегомет по вул. Колгоспна, 23. Вижницького району Чернівецької області, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті сімейно-побутових умов, вчинив з нею словесну суперечку, під час якої, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, взявши металеву кружку заповненою водою, ємністю 1 літр, яку кинув потерпілу, внаслідок чого спричинив потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді гематоми, садно в правій пара орбітальній ділянці, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №176 від 11.11.2015 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров'я. Постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 14.03.2016 року по справі №713/439/16-п (провадження №3/713/186/16) [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП і накладено на адміністративне стягнення у виді 30 годин громадських робіт. Зазначеною постановою встановлено, що [PERSON], 29.02.2016 року біля 18.30 год., перебуваючи в будинку по місцю проживання в [INFO], вчинив словесну суперечку із співмешканкою [PERSON], в ході якої ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сім'ї. З наведеного слідує, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положеннями ч.1 ст.116 ЖК України передбачено що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Систематичне порушення правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку - це триваюча антигромадська поведінка винних осіб. Виселення з цих підстав можливе лише при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивного результату. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що вона є власником житлового будинку по вул. Колгоспна, 21 смт. Берегомет, відповідач [PERSON], будучи особою, яка без реєстрації постійно проживає з власником житла та веде з нею спільне господарство, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для власника проживання з ним в одному будинку, міри, що приймались до відповідача з метою припинення його неправомірної поведінки в будинку позитивних результатів не дали, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно виселити з житлового будинку, належного [PERSON] без надання іншого жилого приміщення Крім того, як зазначено у ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. У п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суд повинен брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як встановлено судом, [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по вул. Колгоспна, 21 в смт. Берегомет, відповідач добровільно не звільняє вказаний будинок, а отже існує реальна небезпека порушення права власності позивача на вказаний будинок з боку відповідача, а тому вона вправі зобовязати його не чинити їй перешкод у здійсненні свого права власності. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного відповідачем суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР,

Outcome: approved