Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], треті особи: комунальне підприємство Бердянської міської ради «Житлосервіс 2А», виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому зазначила, що в 2005 році на підставі ордеру їй, відповідачу та їх сину було надано кімнату №113 в гуртожитку по вул. В. Довганюка (Орджонікідзе),70 у м. Бердянську. У зазначеному житловому приміщенні вони були зареєстровані. Будівля гуртожитку на теперішній час знаходиться на балансі КП «Житлосервіс-2А» і є власністю територіальної громади м. Бердянська. Відповідач наприкінці вересня 2014 року зібрав всі речі та виїхав зі спірного житла. У грудні 2014 року їй стало відомо, що він створив нову сімю і постійно проживає в будинку по вул. Морська (Мазіна),65/97. З Цього часу він жодного разу не зявлявся за місцем своєї реєстрації та не виконує обовязки наймача, що повязані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Перешкоди в користуванні житловим приміщенням у відповідача відсутні. Вона самостійно зробила ремонт у кімнаті та утримує її в належному стані. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою №113 у гуртожитку по вул. В. Довганюка (Орджонікідзе),70 в м. Бердянську Запорізької області. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не зявились, подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності. Представники КП Бердянської міської ради «Житлосервіс 2А» вважали, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник виконавчого комітету Бердянської міської ради в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. У «Примірному положенні про гуртожитки» та «Положенні про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», якими передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. [PERSON] не поширюється на громадян, які: 1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у звязку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у звязку з роботою (службою) за контрактом; 2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом; 3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення; 4) потребують медичної допомоги у звязку із захворюванням на туберкульоз; 5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є обєктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб). Статтею 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації згідно ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняні до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду\~України від 04.11.2015 року №6-1166 ЦС 15. Згідно свідоцтва про право власності від 12.04.2003 року гуртожиток №70 по вул. Орджонікідзе в м. Бердянську Запорізької області належить територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради (а.с.68). Із виписки з протоколу №12 засідання міської громадської комісії по житловим питанням при виконавчому комітеті Бердянської міської ради від 26.12.2003 року видно, що комісією прийнято рішення надати кімнату №113 в гуртожитку по вул. Орджонікідзе,70 [PERSON] на склад сімї 3 особи тимчасово на 3 місяці при умові 100% оплати за комунальні послуги (а.с.164). Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 15.01.2004 року №24 затверджено протокол №12 громадської комісії з житлових питань при міськвиконкомі від 26.12.2003 року (а.с.189). На підставі зазначеного рішення 15.01.2004 року видано ордер №116 на вселення позивача, відповідача та їх сина [PERSON] в кімнату №113 гуртожитку по вул. Орджонікідзе,70 в м. Бердянську (а.с.165). Реєстрація позивача та відповідача за місцем проживання в гуртожитку з 19.04.2007 року підтверджується копією паспорта позивача та відповідача та довідкою Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області (а.с.5,14,70). Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно копії довідки КП «Житлосервіс-2а» №2676 від 20.07.2016 року в кімнаті №113 по вул. В. Довганюка (вул. Орджонікідзе),70 в м. Бердянську зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). На підтвердження непроживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні позивач надав акти від 13.11.2015 року, 05.08.2015 року та 08.06.2016 року за якими на момент їх складання у кімнаті №113 по вул. вул. Орджонікідзе,70 у м. Бердянську [PERSON] не проживає (а.с.11,12). Крім того, непроживання відповідача в спірному житловому приміщенні з грудня 2014 року підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved