Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування якого вказує, що [INFO] року померла її мама [PERSON], яка 10.04.2000 року все належне їй майно, а саме житловий будинок, сертифікат на земельну частку (пай) заповіла своєму сину (батьку відповідача) [PERSON] Цей заповіт було нотаріально посвідчено секретарем Марининської сільської ради [PERSON], про що зареєстровано в реєстрі за №8. [INFO] року [PERSON] помер. Позивач покликається на те, що в 2000 році питання оформлення заповітів регулювались діючим на той час ЦК УРСР від 18.07.1963 року та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року №22/5. У статті 541 ЦК УРСР було передбачено, що заповіт повинен був бути укладеним у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений, а п.2 Інструкції визначав, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняли посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено обов'язки вчинення цих дій. [PERSON] зазначає, що обов'язки по вчиненню нотаріальних дій були покладені на секретаря Марининської сільської ради Березнівського району [PERSON] рішенням виконавчого комітету №13 від 23.05.2000 року, отже заповіт спадкодавця [PERSON], вчинений нею 10.04.2000 року був посвідчений не уповноваженою особою, що є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки така угода не може вважатись укладеною із додержанням встановленої нотаріальної форми. З урахуванням обставин, що викладені вище просить визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 10.04.2000 року секретарем Марининської сільської ради [PERSON] та застосувати наслідки недійсності заповіту шляхом усунення [PERSON] та [PERSON] (спадкова трансмісія) від спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги та дав пояснення згідно заяви, зазначивши, що рішенням Марининської сільської ради №1 від 19.07.1994 року депутата [PERSON] було обрано заступником голови Марининської сільської ради народних депутатів. Згідно рішення Марининської сільської ради №3 від 19.07.1994 року утворено виконавчий комітет сільської ради, до складу якого введено заступника голови [PERSON] та покладено на неї обов'язки секретаря виконкому. Відповідно до рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради №4 від 23.01.1996 року на секретаря виконкому [PERSON] було покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій. Відповідно до ст.24 діючого в 1994-1996 роках Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» заступник голови Ради народних депутатів обирався Радю з числа депутатів за поданням голови Ради на строк повноважень Ради і виконував свої обов»язки до обрання заступника голови Ради нового скликання. Строк повноважень ради - 5 років. Із наведеного слідує, що заступник голови Марининської Ради народних депутатів та одночасно виконувач обов»язків секретаря виконкому [PERSON], працюючи на умовах строкового трудового договору, обов»язки по вчиненню нотаріальних дій виконувала на строк повноважень Ради до обрання заступника голови Ради нового скликання, тобто фактично з 23.01.1996 року по 14.04.1998 року. В подальшому відповідно до рішення Марининської сільської ради №1 від 14.04.1998 року [PERSON] було обрано секретарем Марининської сільської ради, а рішенням виконавчого комітету від 23.05.2000 року обов»язки по вчиненню нотаріальних дій у виконавчому комітеті сільської ради покладено на секретаря Власюк Р.П. Отже, станом на 10.04.2000 року - час посвідчення заповіту [PERSON] [PERSON] не була уповноваженою особою на вчинення нотаріальних дій, що є підставою для визнання заповіту недійсним. В судове засідання 16.12.2014 року представник позивача [PERSON] не з'явився, подав заяву про завершення розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали. Представник відповідача суду пояснив, що відповідно до рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради народних депутатів від 23.01.1996 року на секретаря виконавчого комітету сільської ради [PERSON] було покладено виконання обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій, реєстрації актів громадянського стану відповідно до законодавства. Оскільки в подальшому [PERSON] було переобрано секретарем сільської ради, сторона відповідача вважає, що станом на 10.04.2000 року [PERSON] мала повноваження щодо вчинення нотаріальних дій на підставі попереднього рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради народних депутатів від 23.01.1996 року та Указу Президента України №1194 від 30.12.1995 року «Про делегування повноважень державної виконавчої влади головам та очолюваним ними виконавчим комітетам сільських, селищних і міських Рад». Крім того, покликається на те, що заповіт було вчинено добровільно, воля заповідача, що була виражена в заповіті відповідача його внутрішній волі. З урахуванням викладеного, вважає, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. В судове засідання 16.12.2014 року відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] не з'явились, хоча були належним чином сповіщені про час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Марининської сільської ради Березнівського району Рівненської області в судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року. Свідоцтво про народження [NUMBER], свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] підтверджують, що позивач [PERSON] є дочкою спадкодавця [PERSON] Із матеріалів спадкової справи №231/12 до майна померлої [INFO] року [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до заповіту, посвідченого 10.04.2000 року секретарем Марининської сільської ради [PERSON], [PERSON] заповіла усе належній їй майно, а саме: житловий будинок 30 кв.м. з надвірними будівлями, сертифікат на земельну частку (пай)серії РВ №0079021 заповіла своєму синові [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого 24.09.2012 року, [PERSON] помер [INFO] року. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась його дочка [PERSON] (спадкова справа №233/12 до майна померлого [INFO] року [PERSON].) Оскільки позовні вимоги стосуються визнання недійсним правочину, який було укладено 10.04.2000 року, до спірних правовідносин належить застосувати положення нормативного акту, чинного на час вчинення правочину, - ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частина 1 статті 524 УК УРСР 1963 року визначала, що спадкоємство здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до положень ст.541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчинялись уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Згідно положень ст.37 Закону України «Про нотаріат» ( в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах. Відповідно до п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року ( чинна на момент посвідчення заповіту) нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняли посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Із рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради від 23.05.2000 року №13 вбачається, що обов'язки по вчиненню нотаріальних дій у виконавчому комітеті сільської ради покладені на секретаря виконкому [PERSON]. Свідок [PERSON] дала показання про те, що в періоди, коли вона була депутатом Марининської сільської ради, уповноважена особа сільської ради на вчинення нотаріальних дій визначалась за рішенням виконавчого комітету сільської ради, а певний нетривалий період часу розпорядженням сільського голови. На момент посвідчення заповіту [PERSON] 10.04.2000 року вона не знала, що після обрання її 14.04.1998 року секретарем сільської ради відповідного рішення про покладення на неї обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій прийнято не було, про дану обставину вона і не повідомляла [PERSON], а тому вважала, що посвідчує заповіт в межах своїх повноважень. Спадкодавець сама з власної волі заповіла належне їй майно своєму сину [PERSON], який проживав разом з нею. Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог вказує на наявність повноважень щодо посвідчення заповітів у секретаря Марининської сільської ради [PERSON] станом на 10.04.2000 року - на час посвідчення заповіту [PERSON], проте з такою позицією суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно рішення Марининської сільської ради народних депутатів №1 від 19.07.1994 року депутата [PERSON] обрано заступником голови Марининської Ради народних депутатів. Рішенням Марининської сільської ради народних депутатів №3 від 19.07.1994 року утворено виконавчий комітет сільської Ради, обов'язки секретаря виконавчого комітету покладено на заступника голови Ради [PERSON] Відповідно до рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради народних депутатів від 23.01.1996 року №4 на секретаря виконавчого комітету сільської Ради [PERSON] було покладено обов»язки щодо вчинення нотаріальних дій, реєстрацію актів громадянського стану відповідно до законодавства. Згідно положень ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який набрав чинності з 12.06.1997 року, виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету. Аналіз вказаної правової норми дозволяє дійти до висновку, що повноваження секретаря виконавчого комітету ради ( в тому числі і ті, що були делеговані на підставі Указу Президента України №1194 від 30.12.1995 року) поширюються в часі лише на строк повноважень ради. 29 березня 1998 року відбулись чергові вибори сільських, селищних, міських, районних, обласних рад, сільських, селищних, міських голів. В результаті проведення вказаних виборів [PERSON] було обрано депутатом Марининської сільської ради двадцять третього скликання. Рішенням №1 від 14.04.1998 року депутат [PERSON] була обрана секретарем Марининської сільської ради. Відповідно до рішення Марининської сільської ради №4 від 14.04.1998 року згідно п.4 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обов'язки секретаря виконкому було покладено на секретаря сільської ради. Згідно рішення виконавчого комітету Марининської сільської ради №13 від 23.05.2000 року обов'язки по вчиненню нотаріальних дій у виконавчому комітеті сільської ради було покладено на секретаря виконкому [PERSON] Відповідно до довідки Марининської сільської ради Березнівського району Рівненської області №02-29/204 від 04.09.2014 року в архівних матеріалах розпоряджень сільського голови за 1998-2000 роки розпорядження про уповноваження секретаря ради [PERSON] на вчинення нотаріальних дій відсутнє. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 10 квітня 2000 року - на час посвідчення заповіту [PERSON] секретар Марининської сільської ради [PERSON] не була уповноважена відповідно до законодавства на вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення заповіту. Відповідно до положень ч.1 ст.45 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу ( ч.1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року). Положення ст.541 ЦК УРСР 1963 року передбачали обов'язкове нотаріальне посвідчення заповіту. З урахуванням обставин, що викладені вище суд приходить до висновку, що при посвідченні заповіту [PERSON] не було дотримано обов'язкової нотаріальної форми угоди, як того вимагав закон, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Крім вимоги щодо визнання заповіту недійсним, позивачем була заявлена вимога про застосування наслідків недійсності заповіту шляхом усунення [PERSON] та [PERSON] (спадкова трансмісія) від спадкування за заповітом після смерті [PERSON], проте вказана вимога не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно частини 2 статті 48 ЦК УРСР 1963 року по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Наслідки недійсності заповіту врегульовано положеннями ст.545 ЦК УРСР 1963 року, яка передбачала, що якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Положеннями ЦК УРСР 1963 року усунення від спадщини не визначалось як наслідок недійсності заповіту, а могло мати місце за наявності обставин, передбачених ст.528 цього Кодексу, а саме: не мали права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя; не мали права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що вимога про усунення [PERSON] та [PERSON] від спадкування за заповітом є безпідставною.

Outcome: partial