Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON]про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] Вказує, що при купівлі-продажу у будинку вже був зареєстрований відповідач, проте, з дня реєстрації та по даний час відповідач у будинку не проживав та не з'являвся. Даний факт створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від кількості зареєстрованих за адресою осіб. Вказує, що відповідач не є членом її сім'ї, а також фактично не мешкає у її будинку більше року. Позивач у судовому засіданні та її представник - адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов та не заперечують щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] був повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з'явився, і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, встановив наступні обставини по справі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Стребковою Н.В. Це також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер запису про право власності 19348354) та технічним паспортом на відповідний житловий будинок Відповідач зареєстрований вищевказаному будинку з 01 квітня 1991 року, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради. Зі змісту укладеного договору вбачається, що продавець - [PERSON] зобов'язалась до 01 вересня 2017 року зняти з реєстраційного обліку зареєстрованого у будинку, що відчужувався - [PERSON] Факт того, що [PERSON] не мешкає у будинку з 2000 року підтверджується актом, складеним депутатом Новоолексіївської селищної ради [PERSON], яким було опитано сусідів, які підтвердили тривалу відсутність [PERSON] у буд. [ADDRESS] та відсутність його особистих речей по вказаній адресі. Також, в судовому засіданні допитано свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили фактичні обставини справи та пояснили, що являються сусідами позивача та знають, що [PERSON], принаймні, більше року не мешкає у будинку, що належить [PERSON] Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON]. не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин більше року, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в її утриманні, не є членом сім'ї позивача. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, за правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Згідно п. 1 ч. 1ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, у разі відчуження власником свого майна. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно абз. 2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом. Отже, судом встановлено, що після відчуження будинку колишнім власником 07 березня 2017 року, дії зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання [PERSON] вчиненні не були, що порушує права власника. Виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки, як підтверджують наявні матеріали справи, відповідач більше року не проживає у належному позивачу будинку, ним не виконано зобов'язання щодо зняття з реєстраційного обліку, тому визначений позивачем спосіб захисту порушених прав не суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.

Outcome: approved