Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення з приватного житлового будинку. Позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] . Відповідач був її співмешканцем, систематично порушує правили співжиття, влаштовує сварки, зловживає спиртними напоями. З огляду на наведене, просить виселити [PERSON] з вищевказаного приватного житлового будинку. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.09.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав, не заперечив щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін по справі, кожного зокрема, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 19.05.2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.8-10/. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] . Так, права власника житлового будинку, визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства у їхньому взаємозв`язку слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Положення ст. ст. 98 та 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є законним власником спірного будинку, а тому наявні всі правові підстави для виселення відповідача з житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення з приватного житлового будинку підлягають до задоволення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 768, 40 грн., а тому вказані витрати слід відшкодувати останньому за рахунок відповідача. На підставі ст. 109 ЖК України, ст.ст. 16, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved