Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], малолітньої [PERSON] в особі її представника [PERSON], де треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Дубівська селищна рада Тячівського району, орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В позовній заяві зазначила, що згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку та житловий будинок, виданого державним реєстратором, вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS]. Більше двадцяти років [PERSON], [INFO], [PERSON], 1996 року народження, [PERSON], 2018 року народження проживають в [ADDRESS], що також підтверджується довідкою виконкому Дубівської селищної ради №707 від 31.01.2019 року, згідно якої [PERSON], [INFO] та племінниця [PERSON], 1996 року народження за адресою: [ADDRESS], не проживають. З дня одруження більше двадцяти років проживає в [ADDRESS], а малолітню [PERSON] мати зареєструвала у неї в будинку без її згоди за своєю реєстрацією в паспорті в її будинку. Отже, відповідачі понад двадцять років до часу подання позовної заяви не проживають у її будинку без поважних причин. Витрат на утримання будинку за ці роки відповідачі не мають. Права власності на це домоволодіння (чи частку) відповідачі також не мають. Наявність реєстрації відповідачів у її будинку перешкоджає їй в отриманні належної суми субсидії, бо декларація про доходи вимагає відображення кількості зареєстрованих у житловому будинку осіб, необхідності врахування їх доходів, які відповідач не надає на утримання будинку, що тягне за собою можливу відмову у призначенні субсидії. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрованих в будинку [ADDRESS], такими, що втратили право на користування житлом в будинку [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка є одночасно законним представником [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник Дубівської селищної ради Тячівського району, так як надіслав заяву про розгляд справи в його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи , суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер - [NUMBER], яка розташована по цій же адресі, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 листопада 2018 року за №145350417 та від 30 травня 2018 року за №125630627. Згідно довідки виконкому Дубівської селищної ради від 28.01.2019 року за №626 в будинку в [ADDRESS], зареєстровані також [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В довідках виконкому Дубівської селищної ради від 02.04.2019 року за №1949 та №1950 зазначено, що [PERSON], [INFO], з дня одруження, більше двадцяти років, а [PERSON], 1996 року народження, з дня народження, з 1996 року, проживають в [ADDRESS]. Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника жилого будинку ( квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника чи членів його сім'ї до нового власника в частині збереження права користування житлом. Згідно ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановлені статтею 162 ЖК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше року без поважних причин не проживають в належному позивачці [PERSON] будинку [ADDRESS]. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачкою доведено факт порушення з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] її права користування та розпоряджання своїм майном, а саме житловим будинком [ADDRESS], оскільки відповідачі значаться зареєстрованими в її будинку. Що стосується позовних вимог про визнання такою, що втратила на користування житлом малолітня [PERSON], 19.01.2018 року, то відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з відсутністю її в ньому без поважних причин понад один рік відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. 16, 27 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. А тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON], 19.01.2018 року такою, що втратила право на користування житлом задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрованих в будинку [ADDRESS], такими, що втратили право на користування житлом в будинку [ADDRESS], а в решті позову відмовити. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідачів [PERSON] [PERSON]

Outcome: partial