Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. В даному шлюбі у подружжя народилося троє дітей: донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які на даний час проживають з позивачкою і перебувають на її утриманні. Позивач зазначає, що подружнє життя між нею та чоловіком не склалось, оскільки між ними відсутнє взаємопорозуміння, повага один до одного, а також виникають постійні конфлікти. Окрім того, зі слів [PERSON], із вересня 2016 року вона разом з дітьми проживає окремо від чоловіка, фактичні шлюбні відносини між подружжям припинилися, вони не ведуть спільного господарства. Позивач переконана, що подальша реєстрація шлюбу між нею та відповідачем суперечитиме її інтересам, які мають істотне значення. Термін на примирення позивач просить не надавати. Разом з тим, позивач стверджує, що відповідач не надає жодну допомогу щодо виховання та утримання неповнолітніх дітей, проте, на думку позивачки, має таку можливість, оскільки в нього є нерегулярний дохід. Враховуючи вищенаведене, позивач просить розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 12.04.2008 року відділом реєстрації цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №154; неповнолітніх дітей доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] залишити проживати з матір'ю та на її вихованні; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1000 грн., щомісячно, на кожну дитину, починаючи з моменту подання заяви і до настання дітьми повноліття. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом з тим, 04.07.2017 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив 31.08.2017 року заяву про перенесення розгляду справи у зв'язку із тим, що бере участь у розгляді іншої кримінальній справі у Мукачівському міськрайонному суді. Разом із тим, не надав до суду жодного доказу про поважність його відсутності у судовому засіданні. З урахуванням обставин справи, суд визнає причини неявки відповідача та його представника у судове засідання, призначене на 31.08.2017 року неповажними. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти прийняття заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.04.2008 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №154. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя народилося троє дітей: донька [PERSON], [INFO], - свідоцтво про народження серії [NUMBER], донька [PERSON], [INFO], - свідоцтво про народження серії [NUMBER], та син [PERSON], [INFO],- свідоцтво про народження свідоцтво [NUMBER]. Згідно ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідач не надав до суду жодних заперечень з приводу залишення малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO], проживати з матір'ю не висловив. Згідно частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. При визначенні місця проживання дитини за СК поняття місця проживання це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 СК України це може бути один із батьків (баба, дід або інші родичі дитини), а не конкретне місця її проживання. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати, а малолітніх дітей залишити проживати разом з матір'ю. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (в редакції закону на час звернення до суду). Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дітей, які не мають інших доходів, крім утримання батьків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. В судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, його дохід є нерегулярним та мінливим. Доходи, які отримує позивачка [PERSON] є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища малолітніх дітей, їх духовного та фізичного розвитку. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 01 травня пo 30 листопада 1426 грн., з 01 грудня - 1492 грн., для дитини віком вiд 6 дo 18 рокiв з 01 травня пo 30 листопада складає 1777 грн., з 01 грудня - 1860 грн., а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн., щомісяця, на кожну дитину, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 23.03.2017 року до досягнення дітьми повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач згідно квитанції №НП966 від 23 березня 2017 року сплатила судовий збір у розмірі 640,00 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Законом України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору за подачу позовної заяви в частині стягнення аліментів позивачка звільнена. За таких обставин суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 640,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved