Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи: Одеської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №23173 від 30.12.1997 року, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 62 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., укладений між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , оформлений на Одеській товарній біржі, і зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20.01.1998 року під № 247 стр.56 кн.254пр. Позов обґрунтований наступними обставинами. 30.12.1997 року між сторонами на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №23173 на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що зобов`язання за договором обома сторонами повністю виконані, а саме, квартира продана за 7285 гривень, які отримані продавцями до підписання даного договору, та квартира належить новим власникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. На час укладання договору сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним ЗУ «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочину, позивач змушена звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав. Позивач у відкрите підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась, відповідно до ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не подавала. 22 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] подала до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також зазначила, що відповідач [PERSON] помер у 2016 році. Вказала, що спадщини після смерті [PERSON] не залишилося, у спадщину не вступала та не приймала, адже ніякого майна у померлого не було. Третя особа - Одеська товарна біржа про дату, час та місце судового засідання повідомлялась, відповідно до ст. 128 ЦПК України, представник третьої особи про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши позовну заяву та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.1997 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажі нерухомого майна №23173 (а.с. 6-8). Відповідно до вказаного договору, [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] купили квартиру загальною площею 62 кв.м., корисною площею 61,1 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 45,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 20.01.1998 року укладений договір був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» під № 247 стр.56 кн.254пр. (а.с. 9). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцям було передано нерухоме майно і до них перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку, було ними зареєстровано. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину дійсним. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів та визнання відповідачем позову, яке прийняте судом, суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved