Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів та просить визнати недійсним шлюбний договір від 01.10.2014 р., укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.10.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що 01 жовтня 2014 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюбний договір, після укладення якого [PERSON] мало належати на праві приватної власності квартира, яка була придбана під час шлюбу та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 01 жовтня 2014 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] Шлюбним договором та договором купівлі-продажу були порушені майнові права дружини та її кредиторів. Також [PERSON] зазначає, що під час посвідчення шлюбного договору та договору купівлі-продажу квартири на її майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності подружжя було накладено арешт, нотаріусом було оформлено правочини із наявною забороною на відчуження майна, що, на її думку, є підставою для визнання договорів недійсними. Позивачка, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про те, що позов не визнають та просять розглянути справу за їх відсутністю, а також надали суду письмові заперечення, в яких посилаються на те, що кв. [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, через те, що квартира була придбана [PERSON] за особисті кошти та є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01 липня 1995 року позивачка перебуває в шлюбі з [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. Під час шлюбу, а саме 06 листопада 2006 року [PERSON] було придбано [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності. 01 жовтня 2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 973. Згідно з п. 3.1.1 шлюбного договору - «Чоловіку після укладення цього договору буде належати на праві особистої приватної власності майно, як рухоме так і нерухоме, яке набуте ним до реєстрації шлюбу, а також майно, яке набуте Подружжям, але буде набуто у майбутньому та зареєстроване або оформлене на ім'я Чоловіка або набувачем якого є Чоловік. У тому числі Чоловіку після укладення цього договору буде належати на праві особистої приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 06 листопада 2006 року за реєстром № 3807, яка була придбана Чоловіком на його особисті кошти.». Договір підписано [PERSON] та [PERSON] 01 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 536. Згідно з п. 11 вказаного договору купівлі-продажу квартири «Майно, що відчужується, належить Продавцю на праві особистої приватної власності, на підставі шлюбного договору, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 01 жовтня 2014 року, за реєстровим № 973, та було придбано ним за власні кошти.». Крім того, позивачка надала заяву про те, що вона - «повідомляє, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є особистою власністю її чоловіка - [PERSON], на підставі шлюбного договору, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 973 від 01.10.2014 року, та було придбано ним за власні кошти». Заяву посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 01 жовтня 2014 року за реєстровим № 974. Таким чином, позивачка особисто підтвердила, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була придбана її чоловіком за власні кошти. Доказів того, що квартиру було придбано на спільні сімейні кошти позивачкою суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 57 Сімейного кодексу України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що [ADDRESS] була придбана [PERSON] за власні кошти, то ця квартира належала йому на праві особистої приватної власності. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Отже, як встановлено судом, при укладанні між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу [ADDRESS], та укладенні між [PERSON] та [PERSON] шлюбного договору сторонами договору не були порушені зазначені пункти ст. 203 ЦК України, тому не має жодних правових підстав щодо визнання вказаних договорів недійсними. Матеріали справи містять докази того, що квартиру було придбано за власні кошти [PERSON], отже квартира не була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, про що позивачка особисто зазначила в шлюбному договорі та в заяві від 01 жовтня 2014 року за реєстровим № 974, яку посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Таким чином, арешт, який накладено на все майно [PERSON] не стосується [ADDRESS], оскільки вказана квартира була особистою приватною власністю [PERSON] Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Враховуючи те, що [PERSON] придбала спірну квартиру у [PERSON], який мав право на її відчуження, оскільки був її власником на законних підставах, [PERSON] є добросовісним набувачем, яка законно набула право власності на спірну квартиру, отже вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed