Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, неодноразово уточнюючи його, до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на спільно набуте майно. [PERSON] у позовній заяві зазначила, що почала спільно проживати з відповідачем з 1996 році в місті Норільськ ([PERSON] Федерація). За час спільного проживання між ними були сімейні стосунки, оскільки вони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет. Вони багато подорожували, в різні міста [PERSON] Федерації та інші країни. 28 вересня 2001 року у них народилась спільна донька [PERSON]. У червні 2005 року позивачка з відповідачем, їхньою дочкою [PERSON] та двома синами позивачки оселилися в місті [PERSON]. Після переїзду спільно придбали житлову квартиру [ADDRESS], де проживали до 2011 року. За час спільного проживання ними спільно були набуті обєкти нерухомості та інше майно. [PERSON] між ними ніколи не реєструвався, хоча відповідач робив їй таку пропозицію. Ухвалою Приморського районного суду міста [PERSON] від 21 жовтня 2014 року [PERSON] була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору. В подальшому, ухвалою суду від 30 травня 2016 року до спільного розгляду з первісним позовом була прийнята позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що познайомилась з [PERSON] у 2002 році в місті [PERSON], коли він приїздив до її батька, з яким спільно вів справи по бізнесу. Через деякий час знайомства між нею та [PERSON] виникли романтичні стосунки, згодом під час приїздів до міста [PERSON] він почав проживати в її квартирі по вул. Французький бульвар в м. Одесі. У 2004 році [PERSON] переїхав до міста [PERSON] на постійне проживання та вони продовжили проживати в квартирі [PERSON] 22 вересня 2004 року [PERSON] запропонував [PERSON] зареєструвати шлюб. Оскільки на той момент вона ще навчалась, ними було прийняте рішення відкласти реєстрацію шлюбу та проживати спільно однією сімєю без шлюбу. [PERSON] між ними був зареєстрований лише 22 вересня 2012 року. Під час спільного проживання, вона та [PERSON], були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет. За час спільного проживання за спільні кошти, ними придбані 14 обєктів нерухомості, квартира та нежитлові приміщення. Справа розглядалась судами неодноразово. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги викладені в заяві про їх збільшення (Т.2, а. с. 138). Позов третьої особи не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. В якості обґрунтування власних позовних вимог та заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], [PERSON] та її представник посилались: на наявні в матеріалах справи письмові докази щодо перебування у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] житлової квартири в [ADDRESS] та реєстрацію місця проживання з цією адресою; на наявні в матеріалах справи письмові докази щодо спільного відпочинку підтвердженого, документами одночасного перетину кордону [PERSON] та [PERSON] і листа готелю в якому вони проживали в одному номері; на наявність спільної дитини [PERSON] [PERSON]; на те, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах; на показання свідків та фото матеріали залучені до справи. Представник відповідача позов [PERSON] не визнав, посилаючись на обставини та правову позицію викладені в письмових запереченнях [PERSON] проти позову (Т.1, а. с. 143-148), просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також повідомив суду, що відповідач ніколи не проживав з позивачкою спільно, а лише підтримував матеріально власну дитину, а з 2003 року почав проживати в місті [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. В обґрунтування обставин та правової позиції викладених в письмових запереченнях [PERSON] проти позову, посилався на наявні в матеріалах справи письмові докази та показання свідків. Також не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по 22 вересня 2012 року. Представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги [PERSON] вважав необґрунтованими та просив суд в їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити. Обґрунтовуючи власну правову позицію посилався на наявні в матеріалах справи письмові докази, показання свідків та правову позицію відповідача. В якості обґрунтування позовних вимог [PERSON] та заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] представник третьої особи посилався: на наявні в матеріалах справи письмові докази, щодо спільного користування відповідача і третьої особи послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування; на правову позицію відповідача; показання свідків та фото матеріали залучені до справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків, вислухавши пояснення учасників судового процесу і надавши їм правову оцінку суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про встановлення батьківства І-ЕТ №512140 від 21.05.2002 року виданого відділом РАГС територіальної адміністрації Новосибірського району Новосибірської області (Т.1, а. с. 41), [PERSON] є батьком [PERSON], яка народилась 28 вересня 2001 року в м. Новосибірськ Новосибірської області [PERSON] Федерації у [PERSON] Громадянин [PERSON] Федерації - [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (до заміжжя [PERSON]) [PERSON] був зареєстрований 22 вересня 2012 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції здійснено відповідний актовий запис № 1696 та видане свідоцтво про шлюб [PERSON] І-ЖД № 178794 від 22.09.2012 року (Т. 1, а. с. 41). У подружжя 03 вересня 2013 року народилась дитина - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження 1-ЖД №367795 від 20.03.2013 р. (Т. 1, а. с. 197). Свідок зі сторони позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] - мати його товаришів [PERSON] та [PERSON], з якими товаришує більше 10 років. Зі слів [PERSON] та [PERSON] вони приїхали з м. Норільська. Бував у них в гостях в квартирі на вул. Довженка, де інколи бачив [PERSON] Він вважав [PERSON] та [PERSON] подружжям. На момент подій, що про які він розповідає, йому було 13 років. Зі слів [PERSON] та [PERSON] вони та їхня мати переїхали жити в квартиру [ADDRESS], хоча достовірно стверджувати це він не може. В гостях за цією адресою він ніколи не бував. З огляду на вік свідка на момент подій, про які він давав свідчення, у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності та допустимості цих свідчень як доказу по даній справі, оскільки особа 13-ти річного віку не здатна в повному обсязі оцінити наявність між чоловіком та жінкою стосунків притаманних сімї. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є невісткою [PERSON] Зі слів чоловіка [PERSON] - сина [PERSON], їй відомо, що вона та [PERSON] проживали разом в [INFO]. Бачила [PERSON] двічі, в гостях ніколи не була. Свідок [PERSON] повідомив суду, що позивачка є його матірю. Після приїзду з м. Норільськ їхня родина оселилась в м. Одесі, проживаючи в орендованій квартирі на вул. Довженко. В цей час [PERSON] проживав з його матірю, фінансово забезпечував їх. [PERSON] має спільну дитину з його матірю - [PERSON]. Він був для нього як вітчим. З 14-16 років він почав проживати зі своїм старшим братом [PERSON] окремо від матері в орендованих квартирах, які оплачував [PERSON] [PERSON] відвідував раз на один-два тижні, отримуючи від неї продукти та гроші. Матір навідував за відсутності [PERSON], оскільки між ними мали місце сварки. [PERSON] робив його матері та сестрі коштовні подарунки та спільно подорожував майже кожен рік. З 2010 - 2011 року [PERSON], його мати та сестра [PERSON] проживали в [INFO]. Він та його брат [PERSON], будучи зареєстрованим за тією ж адресою, в цій квартирі ніколи не жили. 2011 року матір та сестра почали проживати окремо від [PERSON] З огляду на те, що свідок [PERSON] є сином позивачки - [PERSON], суд критично ставиться до доказової сили показань цього свідка, оскільки субєктивне сприйняття певних обставин, має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись рідної матері і не може бути повністю обєктивним та безпосереднім. Будучи допитаною в якості свідка, [PERSON] підтвердила всі обставини викладені у власному позові та письмових поясненнях. Свідок зі сторони третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що знайома з [PERSON] та [PERSON], бо була їхньою сусідкою за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, 16, проживаючи з ними на одному поверсі в сусідній квартирі. Їй достовірно відомо, що починаючи з 2003-2004 вони почали проживати спільно. В той період [PERSON] була студенткою. Вони часто зустрічались на сходах та біля квартири, підтримували добросусідські відносини, періодично були в гостях один в одного. Вона також зустрічала їх в універсамі «Сільпо» поблизу їхнього будинку. На руці у [PERSON] було татуювання зроблене на честь [PERSON]. Під час їхнього сусідства, [PERSON] і [PERSON] мали спільний побут, разом подорожували, жили як подружжя. У [PERSON] та [PERSON] були власні автомобілі. При спілкуванні з [PERSON] довідалась, що [PERSON] пропонував їй одружитись. Згодом [PERSON] та [PERSON] переїхали в квартиру на пров. Каркашадзе. Спілкується з ними по теперішній час. Обставини, підтверджені показаннями свідка [PERSON], зокрема факту проживання [PERSON] в квартирі [PERSON], не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка за заявою представника [PERSON] - [PERSON] пояснив суду, що познайомився з [PERSON] коли він придбав [ADDRESS]. Проживає з ним та [PERSON] на одному поверсі в квартирі 49. В їхніх квартирах відбувався ремонт. Під час проведення ремонту періодично спілкувався з ними. Після завершення ремонту приблизно в 2008 році [PERSON] та [PERSON] оселились у вказаній квартирі де і проживали. У них є син. З часу їхнього вселення в квартиру вони постійно проживали разом. З цією родиною підтримує добросусідські відносини, бував у них в гостях. З [PERSON] раніше не знайомий і ніколи її не бачив, познайомився з нею під час судових засідань. На його телефон надходили повідомлення з погрозами від [PERSON]. Свідок третьої особи [PERSON] пояснив суду, що він є сусідом [PERSON] по пров. Каркашадзе, оскільки їхні квартири розташовані на одному поверсі. Познайомився з [PERSON] під час ремонту в квартирі. Згодом познайомився з [PERSON], яку [PERSON] представив як свою дружину. Після завершення ремонту [PERSON] та [PERSON] оселилися в квартирі, де постійно проживають. Згодом у них зявився син. Неодноразово бував в їх квартирі. [PERSON] йому не знайома, в квартирі [PERSON] вона ніколи не проживала. Обставини, підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], зокрема факти проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] та не проживання в цій квартирі [PERSON] не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм. Свідок допитаний за заявою представника [PERSON] [PERSON], повідомила, що приблизно з 2005 по 2010 роки [PERSON] винаймав квартиру на [ADDRESS], яка належала їй. В квартирі проживала [PERSON] зі своїми дітьми. [PERSON] у цій квартирі вона не бачила. Квартиру оплачував [PERSON] Коли їй були потрібні гроші за оренду квартири завчасно, [PERSON] казав їй отримати їх у його дружини [PERSON]. За цих обставин у зазначений період вона неодноразово зустрічалась з [PERSON] на вул. Французький бульвар, де проживала [PERSON], поблизу універсаму «Сільпо», і отримувала від неї гроші за оренду квартири, в якій проживала [PERSON] з дітьми. Обставини підтверджені показаннями свідка [PERSON], зокрема факт отримання від [PERSON] грошей за користування квартирою, в якій у зазначений період проживала [PERSON], підтверджують факт знайомства та наявності певних відносин [PERSON] та [PERSON] у зазначений період часу. Показання цього свідка не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] під час допиту повідомив, що знайомий з [PERSON] приблизно з 1997 року коли він проживав в місті Норільськ. В той час у них були спільні бізнес інтереси у сфері будівництва. З часу знайомства до самого переїзду [PERSON] в м. Одесу, вони приятелювали, разом відпочивали, гостюючи один в одного, тощо. Він неодноразово бував в гостях у [PERSON] в котеджному містечку в пос. Краснообськ. Під час цих візитів познайомився з батьком [PERSON] - [PERSON]. В той час [PERSON] проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував. Під час спільного відпочинку до часу переїзду в м. Одесу, він неодноразово бачив [PERSON] в товаристві різних жінок, що дає йому підстави стверджувати про те, що [PERSON] вів вільний від сімейних стосунків спосіб життя не маючи постійної співмешканки та/або дружини. З [PERSON] не знайомий раніше її ніколи не бачив. Обставини підтверджені показаннями свідка [PERSON], зокрема факт того, що з 1997 року [PERSON] проживав зі своїми батьками, в постійних відносинах з жінками не перебував, не спростовуються іншими матеріалами справи та не суперечать їм. Свідок зі сторони [PERSON] [PERSON] під час допиту повідомив, що є батьком [PERSON]. Познайомився з [PERSON] в м. Москва під час урочистостей, які проводило земляцтво Хмельниччини. При знайомстві вони виявили спільну зацікавленість бізнесом в сфері будівництва. Приблизно у 2002 року, на запрошення [PERSON] , [PERSON] відвідав представництво його компанії в м. Одеса. В той же час він познайомив [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON], яка будучі студенткою на громадських засадах здійснювала представницькі та організаційні обовязки бізнесу батька в м. Одесі. [PERSON] та [PERSON] виникли стосунки, згодом наприкінці весни 2003 року [PERSON] почав проживати в квартирі [PERSON] на вул. Французький бульвар. [PERSON] неодноразово навідував свою доньку перебуваючи в м. Одеса, буваючи в її квартирі спілкувався з [PERSON], який проживав там однією сімєю з [PERSON]. З 2011 року [PERSON] та [PERSON] переїхали жити в нову квартиру в пров. Каркашадзе. Він зі своєю дружиною (матірю [PERSON]) неодноразово відвідували їх. [PERSON] та [PERSON] також приїздили до них в гості. Він як батько [PERSON] постійно матеріально підтримував її та їхню з [PERSON] родину. Піклуючись про добробут доньки виділяв їй значні суми коштів за які вона з [PERSON] спільно придбавала обєкти нерухомості. На теперішній момент відносини між ним та [PERSON] погіршились з причини фінансових непорозумінь. [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по теперішній час перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину. На теперішній час проживають за межами території України. З [PERSON] до початку судового розгляду справи знайомий не був. З огляду на те, що свідок [PERSON] є батьком третьої особи - [PERSON], суд критично ставиться до доказової сили показань цього свідка, оскільки субєктивне сприйняття певних обставин спільного проживання його дочки з [PERSON] має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на корись дочки і не може бути повністю обєктивним та безпосереднім. Відповідно до ч. 3\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Щодо обставин перебування у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] житлової квартири в [ADDRESS] та реєстрації місця проживання за цією адресою, на які позивач посилається у позові, суд зазначає наступне. Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» № 327761.75.12 від 08.02.2012 року (Т. 1, а. с. 40 Т. 3 а. с. 206), [PERSON] є власницею 1/2 частини житлової квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно положень ч. 2 ст. 356 ЦК України, суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відтак чинне законодавство не обмежує коло осіб які можуть мати у спільній частковій власності нерухоме майно, це свідчить про те, що співвласниками майна можуть бути в тому числі і особи не пов'язані сімейними стосунками. Факт перебування майна у спільній частковій власності чоловіка і жінки не є доказом наявності між ними стосунків притаманних сімї. Під час судового розгляду представник відповідача зазначав, що відповідач мав намір оформити 1/2 частину квартири на доньку [PERSON], однак, оскільки для вчинення правочину за участю малолітньої дитини необхідно було збирати багато документів, ця частина квартири була тимчасово оформлена на [PERSON] за умови подальшого переоформлення цієї частки у праві власності на дочку. Реєстрація жінки та чоловіка за однією адресою, а також знаходження в їхній спільній власності нерухомого майна, не є безперечним свідченням їх проживання однією сім'єю. Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-VI від 11.12.2003 р., для реєстрації особа подає письмову заяву, паспортний документ, квитанцію про сплату державного мита, два примірники талона зняття з реєстрації. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів. Орган реєстрації не вимагає подання доказів фактичного проживання особи за адресою по якій вона реєструється. Під час судового розгляду позивач та її представник посилались на те, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] встановлений рішеннями судів в інших цивільних справах і тому відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України цей факт не потребує доказування. Однак, подібне твердження не заслуговує на увагу суду з наступних причин. 20 липня 2015 року Приморським районним судом міста [PERSON] було ухвалене рішення по справі № 522/22526/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яким позовні вимоги задоволено частково. Рішенням Апеляційний суд Одеської області від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили (Т. 4, а. с. 209-211 та Т. 5, а. с. 2-4) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено вищевказане рішення суду, а саме в ньому міститься висновок, що батьки спільної дитини позивача та відповідача довгий час проживали разом і у жовтні 2011 року припинили спільне проживання. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»,за змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Оскільки третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] не брала участі в розгляді Приморським районним судом м. Одеса, цивільної справи № 522/22526/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, тому має право оспорювати обставини, встановлені цим рішенням та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, а суд має ухвалити рішення на основі досліджених доказів у цій справі. Щодо обставин спільного відпочинку [PERSON] та [PERSON], на які позивач посилається у позові, суд зазначає наступне. Згідно наявних в матеріалах справи відомостей Державної прикордонної служби України (Т. 1, а. с. 107-108), в 2006, 2007 та 2008 роках позивач та відповідач перетинали державний кордон України і деякі дати вїзду та виїзду цих осіб співпадають. Як зазначає [PERSON] у своєму позові, після переїзду до м. Одеси вона та позивач з дочкою [PERSON] багато подорожували за спільні кошти, проживаючи разом в готелях. Відповідач заперечуючи факт спільного проживання з позивачем під час закордонного відпочинку з дочкою, у своїх письмових запереченнях проти позову зазначив, що коли донька підросла, він виявив бажання возити її у закордонні подорожі, однак [PERSON] відмовила йому у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон і поставила умову, що вона також має виїжджати з дитиною. Погодившись на цю умову, при виїзді закордон [PERSON] завжди проживав в окремому від позивача та доньки готельному номері. Обставини окремого проживання позивача та відповідача під час закордонного відпочинку підтверджуються наявною в матеріалах справи довідкою туристичного агентства «Лімпопо» за №45 від 30.09.2014 року (Т. 1, а. с. 203-205). З цього документу вбачається, що [PERSON] з 2006 року є постійним клієнтом цього агентства, бронював та особисто оплачував туристичне обслуговування для себе з окремим розміщенням в окремому номері та для позивача і доньки [PERSON] двомісне розміщення в окремому номері. З пояснень представника третьої особи [PERSON], вбачається що вона знала про спільний відпочинок відповідача з дочкою в супроводі позивачки та не заперечувала, ставлячись до цього з розумінням. Обставини окремого проживання позивача та відповідача під час закордонного відпочинку іншими матеріалами не спростовані. Посилання позивачки на лист ГРАН [PERSON] ДЕЛЬ ДЮК розташованого в Тенеріфе (Іспанія) та його переклад українською мовою (Т. 3, а. с. 101-105), вищезазначених обставин не спростовують, оскільки текст листа не містить конкретної інформації щодо обставин проживання відповідача, його дитини та позивача. Посилання [PERSON] на наявність спільної з відповідачем доньки [PERSON] та безпосередні спілкування з нею і участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні, також не може бути безперечним доказом їх проживання однією сім'єю. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Залучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказу фото матеріали (Т.1, а. с. 71-84), на яких зображений відповідач поряд з власною дочкою [PERSON], а на деяких фото і поряд з [PERSON], не є доказом факту спільного проживання останнього однією сімєю з позивачем, оскільки факт спілкування та спільного відпочинку з дочкою [PERSON] не заперечувався, а характер взаємовідносин позивача та відповідача ці фото не відтворюють і ведення спільного господарства не підтверджують. В письмових запереченнях проти позову [PERSON] також зазначив, що спілкувався з позивачкою, оскільки піклувався про спільну дитину і тому він є на цих фото. Залучені до матеріалів справи за клопотанням позивача копії довіреностей на зняття коштів з рахунків в відділеннях АКІБ «УкрСиббанк» оформленні позивачем на [PERSON] (Т. 5, а. с. 21, 26, 30, 34, 39), не підтверджують факту зняття останнім коштів з цих рахунків та/або використання цих грошей для придбання майна щодо якого [PERSON] заявлені позовні вимоги, а лише свідчать про існування між позивачем та відповідачем довірительних відносин. Жодних доказів які підтверджують факт зняття [PERSON] коштів з рахунків [PERSON] остання у судовому засіданні не надала. У своїх поясненнях позивач посилається на наявну в матеріалах справи дизайн-пропозицію з текстильного оздоблення вікон розроблену studioSakelari (Т. 2, а. с. 47), як на доказ обставин особистої участі в оздобленні квартири [ADDRESS]. Однак ці обставини спростовуються листом ФОП [PERSON] від 27.10.2004 року (Т. 2, а. с. 186), з тексту якого вбачається, що відповідач одноособово розміщував та оплачував замовлення на оздоблення цієї квартири. Щодо наявної в матеріалах справи заяви відповідача від 27 жовтня 2009 року, відносно передачі позивачем в заставу автомобіля, на яку позивач неодноразово посилався (Т. 3, а. с. 281), суд приходить до наступного. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що [PERSON] не володіє українською мовою, бо є громадянином [PERSON] Федерації і ніколи її не вивчав і підписав цю заяву не розуміючи її змісту за вказівкою співробітника банку. Як вбачається з тексту заяви, вона була складена українською мовою, на звичайному аркуші паперу, містить примітку про те, що підпис вчинений в присутності менеджера універсального відділення №20 який встановлював особу підписанта на підставі наданих документів. З огляду на те, заява не містить жодної інформації, щодо розяснення [PERSON] його змісту на зрозумілій йому мові і не має ніяких посилань на розяснення йому правових наслідків цього документу і змісту окремих статей Сімейного і Цивільного кодексів України, які їх визначають, суд надає критичну оцінку доказовій силі цього документу. Наявна в матеріалах справи довідка №58 від 08.05.2008 року засвідчена печаткою ПП «ЖЕК «Наш Дім» в якій зазначається, що [PERSON] зареєстрована/проживає за адресою [INFO] з 21.04.08 р., ніде не працює і не працювала; заходиться на утриманні чоловіка (Т. 1, а. с. 39 та Т. 3, а. с. 206), на яку посилається позивач, містить суперечливу інформацію яка суперечить і спростовується показаннями самої [PERSON], яка під час допиту в якості свідка зазначила, що працювала фінансовим директором ПП «Квадро-Н» та на протязі пяти років починаючи з 2005 по 2010 роки проживала в орендованій у свідка [PERSON] квартирі на [ADDRESS], що також зазначено в письмових поясненнях позивача (Т. 4, а. с. 150-155). Згідно акту від 17 жовтня 2014 року, складеного комісією співробітників ПП «ЖЕК «Наш Дім» (Т. 2, а. с. 100) зазначено, що зареєстровані в [INFO], [PERSON] та її сини - [PERSON] та [PERSON] в цій квартирі не проживають з 2008 року. В квартирі проживає [PERSON] та [PERSON] з дитиною. Комунальні послуги сплачуються [PERSON] Вказаний факт в сукупності з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] спростовують зазначені позивачем обставини спільного проживання з відповідачем у вказаній квартирі. З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2008 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири №10 по вул. Катерининській в м. Одесі, якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №12374 (Т. 2, а. с. 222). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява згідно якої [PERSON] сповіщає, що майно яке є предметом цього правочину не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання і продажу вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сімєю з чоловіком. 03 березня 2009 року між [PERSON] як продавцем, [PERSON] та [PERSON] як покупцями, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (Т. 5, а. с. 84). Згідно п. 3 цього договору, [PERSON] засвідчила, що на момент придбання предмету договору не є обєктом спільної власності і придбана поза шлюбом. 29 квітня 2009 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, якій посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (Т. 2, а. с. 224). Під час укладення цього договору позивачем підписана заява згідно якої вона сповіщає, що майно яке є предметом цього правочину не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості вона не знаходилась у шлюбі та не проживала однією сімєю з чоловіком (Т. 2, а. с. 225). Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Факт підписання вищезазначених заяв під час вчинення правочинів купівлі-продажу майна спростовує викладені у позові доводи [PERSON] про те, що позивач та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по жовтень 2011 року маючи взаємні права та обовязки притаманні подружжю. Згідно матеріалів справи 25 жовтня 2011 року між [PERSON] (яка на той час мала дівоче прізвище [PERSON]) О.В. як продавцем, та [PERSON] як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно п. 2 якого [PERSON] стверджує і доводить до відома покупця, що на момент придбання предмету договору (як і на час підписання цього договору) в шлюбі не перебувала(ю), ні з ким не проживала(ю) однією сімєю без укладення шлюбу. Факт підписання вищезазначеного договору є дією, яка породжує права та обовязки, спростовує викладені у позові третьої особи доводи [PERSON] про те, що вона та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по 22 вересня 2012 року, маючи взаємні права та обовязки притаманні подружжю. Аналогічні заяви, що майно, яке є предметом правочину, не є предметом спільної сумісної власності, так як на час придбання вказаної у договорі нерухомості він не знаходився у шлюбі та не прожив однією сімєю з жінкою, не перебуваючи при цьому в шлюбі підписані і відповідачем [PERSON] (Т. 2, а. с. 11, 171). Факт вчинення [PERSON] зазначених дій, суперечить фактам визнання обставин спільного проживання з [PERSON] викладеним відповідачем у письмових запереченнях проти позову (Т. 1, а. с. 143-148). Щодо спільного користування відповідача і третьої особи послугами: стоматологічної клініки, служби таксі, пральні, медичного страхування, на що посилався представник третьої особи в обґрунтування позовних вимог, суд зазначає наступне. Згідно довідки ПП «Профідент» від 20 жовтня 2014 року (Т. 2, а. с. 101), [PERSON] та [PERSON] є пацієнтами стоматологічного центру «Профідент» з 2006 року по дату видачі довідки. Відповідно до довідки ТОВ «Прометей» від 20 жовтня 2014 року (Т. 2, а. с. 102) [PERSON] та [PERSON] постійні клієнти з 2005 року по 2014 рік. Викликали таксі за адресами Французький бульвар 18, а з 2011 р. пров. Каркашадзе. Згідно довідки ПП «Кімс» від 18.10.2014 року (Т. 2, а. с. 103), [PERSON] та [PERSON] є постійними клієнтами хімчистки з 2006 року. Відповідно до довідки ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» №146 від 07.10.2014 року (Т. 1, а. с.198) та отриманих у відповідь на запит суду документів (Т. 4, а. с. 228-231), [PERSON] та [PERSON], що проживають за адресою [INFO], були застраховані в ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНТО» з 07.08.2006 р. по 18.01.2011 р. Вищезазначені докази у їх сукупності з показаннями свідків не підтверджують зазначеного у позові третьої особи періоду проживання і не доводять наявність між ними взаємних прав та обов'язків притаманних подружжю, рівно як спільної участі в придбанні майна яке є предметом цього позову. Залучені до матеріалів справи і розглянуті судом в якості доказу фото матеріали (Т.1, а. с. 164-188) на яких зображений відповідач поряд з [PERSON] не є доказом факту спільного проживання останнього однією сімєю з [PERSON] в період часу зазначений у позові третьої особи, оскільки характер взаємовідносин відповідача та третьої особи ці фото не відтворюють і фактів ведення спільного господарства не підтверджують. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2016 у справі №6-846цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст.\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: dismissed