Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 07.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк», та позивачем було укладено кредитний договір № 2622/0408/71-031 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 109 700,00 доларів США строком до 01.04.2038 року включно під 11,9% річних. Також 07.04.2008 р. з метою забезпечення виконання позивачем зобов»язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір № 2622/0408/71-031-Z-1 за умовами якого [PERSON] передала банку об»єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS]. В подальшому кредитор за відповідним договором передав право вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем ПАТ «Альфа-Банк». Проте, укладений договір має бути визнано недійсним, оскільки при його укладанні сторонами не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положень ст.ст. 11,18 Закону. Також умови виконання договору не відповідають ст. 533 ЦК України щодо виконання зобов»язання в національній валюті - гривні. Зазначене є підставою для в розумінні ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору недійсним. За таких обставин позивач просить суд визнати кредитний договір № 2622/0408/71-031від 07.04.2008 р. та іпотечний договір № 2622/0408/71-031-Z-1 від 07.04.2008 р. недійсними. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав письмові заперечення де зазначив, що просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Також зазначив. що при укладанні договору сторонами було дотримано всі вимоги законодавства для договорів такого типу.. боржник був ознайомлений з всією необхідною інформацією. Крім того, послався на узагальнення Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин. Зокрема, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів. Які виникають з кредитних правовідносин, можливе у тому разі, якщо предметом та підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору, цей договір не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Таку ж позицію висловив Верховний суд України і в постанові від 23.05.2012 р. у справі № 6-39цс12. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено і не заперечується сторонами, що 07.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк», та позивачем було укладено кредитний договір № 2622/0408/71-031 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 109 700,00 доларів США строком до 01.04.2038 року включно під 11,9% річних. Згідно до положень ст. 546ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою,порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов»язання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом 07.04.2008 р. з метою забезпечення виконання позивачем зобов»язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір № 2622/0408/71-031-Z-1 за умовами якого [PERSON] передала банку об»єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS]. Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення до суду, право вимоги за кредитним договором № 2622/0408/71-031 від 07.04.2008 р. має відповідач ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 р., укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк». Позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсними як кредитного договору так і іпотечного договору, з огляду на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України у зв»язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 533 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За положеннями ст. 548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Перед укладенням кредитного договору, за вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В свою чергу за вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Під час розгляду справи доказів, які б свідчили про те, що перед укладанням кредитного договору споживач отримав всю інформацію, обізнаність щодо якої передбачено приписами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» отримано не було. При цьому суд не може погодитися з твердженнями представника відповідача, щодо не можливості застосування до правовідносин сторін вимог вищезазначеного Закону, зважаючи на те, що договір визнається недійсним, в силу положень ст. 203 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину - недодержання вимог закону в момент його вчинення. Наразі приписами ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність волевиявлення позивача на укладання договору та відсутність згоди на його підписання за викладених умовах, в тому числі і щодо валюти зобов»язання. З іншого боку згідно до приписів ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України. Представник ПАТ «Альфа-Банк» просить застосувати наслідки пропущення встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав, зважаючи на дату укладення кредитного договору - 07.04.2008 р. р. та звернення до суду з позовом у лютому 2016 р. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р. За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин беручи до уваги дату укладання договору - 07.04.2008 р. суд погоджується з доводами представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та вважає за можливе відмовити [PERSON] у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів, що є предметом спору. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed