Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] , вказавши, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані проживаючими відповідачі, які фактично в квартирі не мешкають тривалий час. По суті заявлених вимог позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Марко Я.Р. від 19.11.2018 року провадження по справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2019 року у зв?язку з тривалим відрядженням судді Марко Я.Р. проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадженні судді Дацюк О.І. Ухвалою суду від 24.04.2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також ухвалено проводити заочний розгляд справи. Ухвалою суду від 03.10.2019 року постановлено розглядати справу в заочному порядку у зв?язку з неявкою відповідачів в судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовою повісткою, направленою за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Представник позивача адвокат Дем`янова В.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснила, що вказана квартира була надана позивачеві та її чоловіку [PERSON] . Відповідач [PERSON] доводиться позивачеві онукою, вона ще за життя чоловіка [PERSON] з його згоди зареєструвала своє та свого неповнолітнього сина місце проживання у квартирі, але вже тривалий час в квартирі не проживає, де вона фактично проживає та чим займається позивачеві невідомо. Реєстрація у квартирі [PERSON] та [PERSON] позбавляє позивача можливості оформити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг, у зв?язку з чим накопичилась значна заборгованість. В наступне судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлялись оголошенням на офіційному сайті Шевченківського районного суду м. Запоріжжя через відсутність відомостей про фактичне місце проживання. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , не направила до суду відзиву на позовну заяву. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні підтримала позов, зазначивши, що представники районної адміністрації виїжджали на адресу [ADDRESS] , відповідачі за вказаною адресою не мешкають, особистих речей їх у квартирі немає. Будь-яких заяв чи клопотань учасниками справи суду не заявлялось, а судом не вирішувалось. Судом досліджені письмові докази, надані позивачем, а також за клопотанням представника позивача допитано свідка. З досліджених судом письмових доказів вбачається наступне. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №[NUMBER], виданого 23.04.1993 року концерном «Запоріжабразив», та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.11.2005 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кузьміною Н.О., на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] . За відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 09.11.2018 року відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 01.04.2000 року по теперішній час, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 15.03.2005 року по теперішній час. Відповідно до Акту обстеження житлової квартири за адресою: [ADDRESS] від 23.01.2019 року за місцем реєстрації неповнолітній [PERSON] , 2004 року народження, не мешкає, дитячі іграшки та дитячі меблі відсутні. Разом з [PERSON] мешкає її онук - [PERSON] , інвалід 2-ї групи після ДТП з 03.04.2015 року, є його особисті речі, займає окрему житлову кімнату. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що мешкає у квартирі [ADDRESS] , є сусідкою позивача [PERSON] . Позивачка ще разом зі своїм чоловіком [PERSON] вселились у квартиру [ADDRESS] . Згодом чоловік позивача прописав в зазначену квартиру [PERSON] , яка мешкала у квартирі, але вже тривалий час свідок [PERSON] не бачила, де вона мешкає свідку невідомо, зі слів позивача [PERSON] веде аморальний спосіб життя. Оскільки позивач не може оформити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг, тож вона і звернулась з таким позовом. При вирішенні справи суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1ст. 317 ЦК України. Стаття 391 ЦК України надає право власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 405 ЦК України вказує, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] більш ніж рік не мешкають у квартирі. Щодо відповідача [PERSON] у суду немає підстав вважати, що [PERSON] мала перешкоди для проживання у квартирі, тож в частині визнання її такою, що втратила право користування квартирою, позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування квартирою іншого відповідача - неповнолітнього [PERSON] виходячи з наступного. Статтею 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Виходячи з вищезазначених положень чинного законодавства місцем проживання [PERSON] , [INFO] , до січня 2019 року визначалось разом з батьками. За таких обставин, у відповідача [PERSON] не було можливості обирати своє місце проживання, а у суду за таких обставин немає підстав вважати, що непроживання його за місцем реєстрації відбувалось у відповідності до його волі, а він у свою чергу міг вжити заходів для захисту свого права на проживання у вказаній квартирі. Станом на день звернення з позовом до суду - 16.10.2018 року відповідач [PERSON] взагалі не досяг чотирнадцятирічного віку, а отже і не міг визначати своє місце проживання самостійно. На переконання суду, в даному випадку відсутність заперечень з боку органу опіки та піклування щодо визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, суперечить функціям та завданням вказаного органу, адже фактично не направлено на захист права дитини на житло. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної № 789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Відомостей про наявність у самого [PERSON] або його батьків іншого житла на праві власності або користування суду не надано, отже за таких обставин позбавлення дитини права користування єдиним житлом, користуватись яким він може відповідно до положень чинного законодавства, суперечить вищезазначеним обов`язкам держави та порушує права дитини, що є неприйнятним. За вказаних обставин суд вважає, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що на момент звернення з позовом до суду або на час розгляду справи судом неповнолітній [PERSON] мав реальну можливість проживати в належній позивачеві квартирі, але без поважних причин таким правом не користувався, а вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, суперечить інтересам неповнолітньої дитини, адже позбавляє її права на єдине житло, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Враховуючи вищезазначене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial