Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця з моменту звернення із заявою до суду та до досягнення дитиною повноліття. В позовній заяві зазначила, що з відповідачем одружилися 28 жовтня 2011 року, шлюб зареєстрували у відділі ДРАЦС Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 81. У шлюбі в сторін 21.12.2011 року народився син [PERSON], який в даний час є неповнолітнім, перебуває на вихованні та утриманні позивачки. Сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, кожен мав діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю, почастішали сварки, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. У січні поточного року відповідач забрав свої речі, переїхав проживати до своєї мами. З того часу перестав утримувати дитину, самоусунувся від виконання батьківських обовязків. Протягом останніх двох років позивачка несе витрати по утриманню дитини сама. Син сторін має вроджену ваду серця, у звязку з чим йому визначили інвалідність. Дитині двічі проводилися оперативні втручання серцево-легеневої системи. Жодних коштів на лікування відповідач не надав та не провідував сина під час лікування. Після операції дитині рекомендована спеціальна програма реабілітації, яка вимагає спеціального харчування, масажів, фізпроцедур, санаторно-курортного лікування. На все це позивачка витрачає великі суми грошей. Відповідач, всупереч закону, участі в покритті цих витрат на рівні з позивачкою не несе, хоча має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, оскільки фізично здоровий, працездатний, інших утриманців немає, систематично їздить на заробітки в Польщу та Росію, отримує хороший заробіток, розмір якого приховує. За станом здоровя син сторін потребує більше коштів для утримання, ніж його ровесники. Через необхідність постійного догляду за дитиною-інвалідом, позивачка не може працевлаштуватися. За таких обставин просить стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку відповідача. В позові покликається на ст.141 СК України та правовий висновок Верховного Суду України стосовно розміру аліментів у справі № 6-1798цс16. 10.05.2017 р. позивачка подала до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2 тис. грн. щомісяця з моменту звернення із заявою до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Суду пояснила, що їхній неповнолітній син є дитиною-інвалідом у звязку із вродженою вадою серця, через що потребує лікування в м. Київ. На 18.05.2017 р. призначена операція. Відповідач коштів на утримання дитини не надає. Для того, щоб заробити грошей на лікування дитини, позивачка вимушена їздити на роботу в Польщу на 2-3 місяці. В той час дитину залишає на свого батька. Відповідач в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що згідний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі по 500 грн. щомісяця, але не по 2000 грн., як хоче позивачка. Він офіційно не працює, кошти на проживання бере в мами. Крім того, їздив в м. Київ на роботу, де заробляв по 3 000 грн. в місяць. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно представленої копії свідоцтва про шлюб серії 1-НМ № 100449, виданого 28 жовтня 2011 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], зареєстровано 28 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 81. Від шлюбу в сторін 21.12.2011 року народився син [PERSON], актовий запис № 1 від 17 січня 2012 р., що стверджено копією свідоцтва про народження серії 1-НМ № 190418, виданого 17 січня 2012 р. виконкомом Виноградської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін є інвалідом дитинства, діагноз: природжена вада розвитку серця, тривалість перебування на інвалідності з 2012 р., потребує реабілітації для повного відновлення обмеження життєдіяльності, часткового відновлення соціально-побутового стану, що доводиться копією індивідуальної програми реабілітації інваліда № 178 від 15.05.2014 р. Дитина проживає разом з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дитини не надає. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону - батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Отже, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Згідно розяснення, що міститься у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Доказів того, що відповідач працює та має регулярний дохід суду не надано, отже є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. Позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, розяснення, що містяться у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та позицію відповідача про часткове визнання позову щодо розміру аліментів, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 900 грн. щомісячно. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 03.04.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, що передбачено п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України. Квитанцією № 12 від 03.04.2017 р стверджуються витрати [PERSON] на правову допомогу в сумі 600 грн., які слід стягнути з відповідача в користь позивача. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial