Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу вказуючи, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.01.1998 року. Від цього шлюбу спільних дітей не має. Спільне життя з відповідачем у нас не склалася через те, що у них не стало взаємного розуміння, в результаті чого сталося охолодження взаємних почуттів і основа подружніх відносин втрачена. До подання цієї позовної заяви декілька разів (не менш трьох) пропонувала відповідачу вирішити питання про розірвання шлюбу без звернення до суду, через органи РАЦС, але відповідач відмовлявся від цього шляху вирішення цього спору, хоч обіцяв в такий спосіб вирішити цей спір. Шлюбні відносини між ними припинені з березня 2015 року. Спільне господарство ними не ведеться. Суперечки щодо майна, що є спільною власністю, у них з відповідачем на даний час немає. Збереження сім'ї неможливе. Подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Просить шлюб розірвати. Сторони про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, згідно з якими позивачка позов підтримала та просить задовольнити, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON], відповідач позов визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1998 р. підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.3), згідно з яким [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23.01.1998 р., дружині після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON]. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч.1 ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1998 року, неповнолітніх дітей не мають, разом не проживають і не підтримують шлюбно-сімейні стосунки з березня 2015 року, спільне господарство не ведуть, спору про поділ майна на даний час немає, відповідач позов визнав, що не суперечить обставинам справи та закону, що дає суду підстави для розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим і буде суперечити інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу відповідачці слід залишити прізвище [PERSON], згідно її заяви. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст.104, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України і

Outcome: approved