Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою № 110 в будинку № 16 по вулиці Бреуса в м. Одесі. Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. [PERSON] звернулась із проханням до позивача про реєстрацію їй у належній позивачу квартирі. Як повідомила [PERSON], реєстація йї була необхідна для працевлаштування. У звязку із тим, що сторони були у добрих стосунках, [PERSON] дала згоду на реєстрацію у своїй квартирі. Позивач зазначає, що відповідач не мешкала за адресою реєстрації та й не мала такої мети. Не дивлячись на реєстрацію, [PERSON] не мешкала за місцем своєї реєстрації жодного дня, та не несе ніяких витрат по утриманню вказаної вище квартири. Крім того, реєстрація відповідача створює певний дискомфорт, адже позивач не має можливості оформити субсидію. Позивач до канцелярії суду надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати в її відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухваленні судом заочного рішення. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, відзив на позов до суду не надала, в судове засідання не зявлялась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не подавала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв'язку з тим, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, викладеної в\~письмовій заяві,\~суд ухвалює\~заочне рішення\~на підставі\~наявних у\~матеріалах справи\~доказів,\~що відповідає\~вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/95-0228 від 02 серпня 1995 року, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» (а.с. 7-8). Із довідки виписки із домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 16 липня 2018 року вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровано відповідача [PERSON] (а.с. 9). Згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 14). Із заяв\~[PERSON]\~та [PERSON], вбачається, що [PERSON], за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживала (а.с. 10). [PERSON] набула право користування квартирою позивача, та була зареєстрована в ній, з добровільної згоди позивача. Суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованою за адресою: [INFO], не проживає за зазначеною адресою, що надає позивачу право звертатися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування вказаною квартирою. Крім того, реєстрація відповідача в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, істотно порушує її право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони\~\~виникли в звязку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються\~Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, \~яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 гривні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved