Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], Івано-Франківської міської ради, виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 29.08.2007р. в частині передачі у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON], визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 10.04.2008р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] від 03.06.2008р. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] та земельної ділянки. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29.08.2007р. було передано у приватну власність суміжну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON], яка подарувала дану ділянку, згідно договору дарування частини земельної ділянки від 10.04.2008р., [PERSON], а обдарована отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.07.2008р. Позивач за попереднього власника суміжної ділянки мала доступ до стіни своєї квартири, а відповідач 1 встановила металевий гараж на відстані 35 см. Від стіни квартири позивача, спорудила суцільну бетонну огорожу, чим обмежила доступ позивача до вікна та зовнішньої стіни будинку. На плані присадибних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] Івано-Франківського ОБТІ межа ділянки [ADDRESS] від стіни будинковолодіння [ADDRESS] становить 1 м., а фактично дана межа вже проходить по стіні будинку [ADDRESS], що встановлено рішенням суду від 04.03.2013р. Тобто у власність [PERSON] було передано частину прибудинкової території будинку [ADDRESS], що підтверджено відповіддю виконкому 25.11.2013р., Інспекцією сіль господарства. Рішенням суду від 29.10.2012р. [PERSON] було зобов'язано розібрати металевий гараж та привести у відповідність огорожу, однак доступу позивач так і не має до будинку. Ухвалою від 27.01.2015р. до участі у справі судом було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог - відділ Держземагенства у м.Івано-Франківську. В судовому засіданні позивач та представники позивача вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представники відповідача 1, 2, 3 позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні надала пояснення та поклалася на розсуд суду щодо вирішення даного спору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які надані сторонами на обґрунтування позовних вимог та їх заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.11) та земельної ділянки площею 0.0108га (двох частин: №1 пл. 0.0018га та №2 пл. 0.09га) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по цій же адресі, згідно Державного акту на право приватної власності від 17.09.1997р. (а.с.12). Земельна ділянка №2 межує з ділянкою [PERSON] Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29.08.2007р. було передано у приватну власність суміжну земельну ділянку площею 0.0647 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON] (а.с.8, 52-69). При цьому, рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.03.2013р. в цивільній справі №0907/2-8235/2011, було встановлено, що на дану земельну ділянку площею 0.0647 га [PERSON] у 2006 році був складений Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж ділянки в натурі, і з кадастрового плану вбачається погодження межі «А-Г» зі сторони ділянки [PERSON], межі якої узгоджено нею без жодних зауважень (а.с.13 зв., 57, 112-121). [PERSON] подарувала [PERSON] частину земельної ділянки, а саме площею 0.0334 га, згідно договору дарування частини земельної ділянки від 10.04.2008р. (а.с.9, 135), а обдарована відповідно у встановленому порядку отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.07.2008р. (а.с.10, 135-137). По межі В-Г ділянка примикає до ділянки [PERSON] Позивач стверджує, що за попереднього власника суміжної ділянки (тобто [PERSON]) вона мала доступ до стіни своєї квартири, а відповідач 1 встановила металевий гараж на відстані 35 см. Від стіни квартири позивача, відповідач [PERSON] спорудила суцільну бетонну огорожу, чим обмежила доступ позивача до вікна та зовнішньої стіни будинку. Щодо цього, судом встановлено таке. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) по [ADDRESS] (а.с.62-65) станом на 1996 рік на плані присадибної ділянки (а.с.63 зв.) знаходилося існуючі дві господарські будівлі (під знаком Б, Г) на самій межі земельної ділянки, саме цю частину з даними спорудами (при складанні технічної документації на земельну ділянку в 2006 р. цих тимчасових споруд було вже три, додаткова під №5) і було відчужено в подальшому [PERSON] (а.с.120). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.10.2012р. (справа 30907/5397/2012) за позовом [PERSON] до виконкому міської ради, [PERSON] про зміну меж земельної ділянки, зобов'язання внести зміни до Державного акту на право власності на землю щодо надання 1 метра земельної ділянки від стіни будинку, зобов'язання [PERSON] демонтувати металевий гараж та бетонну стіну, визнати недійсним і скасувати Державний акт на право власності на землю [PERSON] та [PERSON], зобов'язати виконком змінити межу між суміжними земельними ділянками, позов задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] демонтувати збірно-розбірний металевий гараж, що знаходиться на відстані 35 см. від стіни будинку [ADDRESS] та демонтувати суцільну огорожу, приблоковану до стіни будинку [ADDRESS]. В решті вимог відмовлено (а.с.98-101). Саме на це рішення посилається в обґрунтування позовних вимог позивач. Однак, як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.03.2013р. заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29.10.2012р. в частині зобов'язання демонтувати збірно-розбірний металевий гараж, що знаходиться на відстані 35 см. від стіни будинку [ADDRESS] та бетонну огорожу, скасовано. Зобов'язано [PERSON] привести у відповідність огорожу, а саме зменшивши її висоту до 1.5 м. (а.с.89-96). Судами при розгляді цивільної справи було встановлено, що [PERSON] самочинно встановила на власній земельній ділянці гараж на відстані 35 см. від житлового будинку [ADDRESS]., в якому проживає [PERSON], а тому і зобов'язано [PERSON] демонтувати металевий гараж. Проте, що стосується спірної межі та огорожі, яка знаходиться на цій межі, Апеляційний суд зазначив, що правомірно встановлена межа, яка погоджена самою [PERSON] попередньому власнику суміжної ділянки, а [PERSON] правомірно встановила огорожу до межі, але таку огорожу слід зменшити за висотою. Отже, доводи позивача про незаконне позбавлення, її та інших мешканців будинку, права користування частиною земельної ділянки - прибудинкової території будинку [ADDRESS], є безпідставними, про що вже встановлено іншим судовим рішенням. Позивач також в обґрунтування вимог вказувала на те, що на плані присадибних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] Івано-Франківського ОБТІ (1960 року) межа ділянки [ADDRESS] від стіни будинковолодіння [ADDRESS] становить 1 м. (а.с.134), а фактично дана межа вже проходить по стіні будинку [ADDRESS], що встановлено рішенням суду від 04.03.2013р. Тобто, на її думку, у власність [PERSON] було передано частину прибудинкової території будинку [ADDRESS], що підтверджено відповіддю виконкому від 25.11.2013р.( а.с.21), Інспекцією сільгосподарства у листі від 28.01.2013р., клопотанні від 15.03.2013р.(а.с.20,22,108). Однак, з такими доводами суд не погоджується. Дійсно, рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.03.2013 року у справі №0907/2-8235/2011 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, було позов задоволено частково, зобов'язано [PERSON], [PERSON] демонтувати металевий гараж, привести суцільну огорожу у відповідність до норм щодо висоти - 1.5м. (а.с.13-14). Однак, даним рішенням не встановлено неправомірність встановлення огорожі [PERSON], яка проходить по стіні будинковолодіння. Як слідує з матеріалів справи, щодо листів та клопотань Інспекції сільгосподарства, то відповіддю відділу Держземагенства у м.Івано-Франківську від 11.04.2013р. (а.с.110-111) роз'яснено, що не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо органом місцевого самоврядування прийнято рішення про передачу даної земельної ділянки у власність та вчинення інших дій, які є правомірними. Суд також оцінює критично висновок №05/05-15 інженерно-технічного експертного дослідження, складений 26.05.2015р. на замовлення адвоката позивача (а.с.139-143), оскільки дослідження проведено на підставі візуального обстеження межі та співставлення візуально обстеження з технічною первинною документацією 1960 року. При цьому, клопотань на призначення експертизи для встановлення накладки земельних ділянок, яка є за твердженнями позивача, позивач та її представник не подавала для підтвердження їх доводів та обґрунтувань. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п.11) розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. До даних спірних правовідносин суд застосовує норму ст..118 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення міської ради що оскаржується), згідно якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Отже, [PERSON] була надана міською радою рішенням від 29.08.2007 року земельна ділянка для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, при цьому сусідом [PERSON] була погоджена межа ділянки, про що зазначалось вище, та встановлено рішеннями судів. Жодних належних доказів захоплення [PERSON] земельної ділянки [PERSON] під час приватизації ділянки [PERSON], як стверджує позивач орієнтовно 1 м., суду не надано, такі докази відсутні. За вимогами ст..210 ЗК України ( в редакції на 10.04.2008р. - дату укладання договору дарування що оспорюється) угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Враховуючи висновок суду про відсутність порушення міською радою при прийнятті рішення, не є обґрунтованою вимога позивача про визнання недійсним договору дарування від 10.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], частини земельної ділянки та як наслідок скасування скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] від 03.06.2008 року. За статтею 125, 126 ЗК України ( в редакції на час видачі правовстановлюючого документу 2008 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не є обґрунтованими, не доведено порушене право позивача, а тому задоволенню ці вимоги не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 118, 125, 126 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed