Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу квартири за адресом Одеса. [ADDRESS], укладеного 04.09.2015 між [PERSON] та його сином [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В., посилаючись на те, що [PERSON] тяжко хворіла на час укладення довіреності і в силу стану свого здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому зазначені договори є недійсними. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, власниками квартири за адресом Одеса. [ADDRESS] були [PERSON] та її чоловік [PERSON] після смерті чоловіка позивач прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини вищезазначеної квартири та стала єдиним власником. 17 листопада 2014 року приблизно у 9:30 годині раку у [PERSON] стався інсульт, що спричинює ушкодження тканин мозку і розлади його функцій у той же самий день [PERSON] привіз до неї приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В який дав підписати довіреність. Також позивач вказує на те, що у подальшому, [PERSON] скориставшись довіреністю уклав із своїм сином [PERSON] договір купівлі - продажу квартири за адресом Одеса. [ADDRESS] від 04.09.2015 року., за № 2761, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. Після оформлення договору купівлі-продажу до неї звернулись [PERSON] з проханням звільнити квартиру від особистих речей, так як він став новим власником. Позивачка продовжує мешкати у спірній квартирі і на сьогодні. Таким чином, позивач стверджує, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому її волевиявлення під час укладення довіреності не було вільним, у зв'язку з чим цей договір, а також договір купівлі-продажу слід визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача просив слухати справу без фіксації судового процесу. Представник відповідачів просив справу розглядати у його відсутність. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, власниками квартири за адресом Одеса. [ADDRESS] були [PERSON] та її чоловік [PERSON] після смерті чоловіка позивач прийняла спадщину у вигляді ? частини вищезазначеної квартири та стала єдиним власником Відповідач по справі [PERSON] є братом позивачки і відповідно [PERSON] онуком [PERSON] 17 листопада 2014 року приблизно у 9:30 годині раку у [PERSON] стався інсульт, що спричинює ушкодження тканин мозку і розлади його функцій у той же самий день [PERSON] привіз до неї приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В який дав підписати довіреність НАЕ 970097 від 17.11.2014 року якою [PERSON] уповноважила [PERSON] у тому числі здійснювати продаж, обмін, здачу в оренду від імені позивачки усього рухомого та нерухомого майна. 04.09.2015 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири за адресом Одеса. [ADDRESS] власницею якої була позивачка зі своїм сином [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В, який вказаний договір посвідчила. 12.09.2015 року [PERSON] звернулась до СВ Приморського ВП в м. Одесі з заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей відносно скоєння злочину [PERSON] та [PERSON]. за ознаками ч.1 ст.357 КК України. У подальшому, а саме 21.10.2015 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В з заявою про припинення дії довіреності НАЕ 970097 від 17.11.2014 року виданої на ім'я [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину вона перебував у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. Суд вважає, що довіреність може бути визнано судом недійсною, якщо дієздатна особа вчинила вказані правочини, коли не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Виходячи з медичних документів наданих до суду, стан [PERSON] свідчить про її неспроможність під час підписання довіреності діяти усвідомлено. Також з пояснень наданих під час суду з'ясувалось, що у [PERSON] не було та не могло бути наміру надавати генеральну довіреність на розпорядження усім рухомим та нерухомим майном що їй належало, на час підписання довіреності остання не усвідомлювала своїх дій в наслідок тяжкої хвороби. Як зазначив Верховний Суд України в узагальненнях судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року, довіреність є одностороннім правочином, на який поширюються загальні положення Цивільного кодексу України щодо правочинів. Статтею 215 ЦК України встановлено підстави недійсності правочину. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також [PERSON] пояснила. що про укладання між її братом [PERSON] та його сином [PERSON] договору купівлі-продажу квартири що розташована за адресом Одеса. [ADDRESS] вона взагалі не знала та не намагалась її продавати, так як не мала намір у 78 років продавши єдине житло залишитись без даху на вулиці. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є відсутність в учасника правочину (сторони договору) волевиявлення в момент вчинення правочину. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Натомість, в порушення вимог законодавства, під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 28.01.2011 р. не були додержані вимоги ст. ст. 203 Цивільного кодексу України та цей правочин був спрямований на незаконне заволодіння майном, що належить позивачці на праві власності. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень ст. 216ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідност.1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення. Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат»,« під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи),які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Пунктом 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач довів суду законність та обґрунтованість своїх вимог щодо порушення його цивільних прав під час укладення спірних правочинів, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved