Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, але надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. [INFO] року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.11.2014 року. За своє життя 12.09.1997 року мати позивачки [PERSON] залишила заповіт посвідчений завідуючою Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-3373. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Згідно заповіту від 12.09.1997 року мати позивачки [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належить на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала позивачці [PERSON]. За своє життя мати позивачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 1997 року придбала квартиру №10, яка розташована в житловому будинку [ADDRESS] загальною площею - 36,20 кв.м., житловою площею - 17,2 кв.м., яка складається з: 1- коридор, площею 4,9 кв.м.; 2 - житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 3 - кухня, площею 8,8 кв.м.; 4 - санвузол, площею 1,0 кв.м.; 5 - ванна кімната, площею 2,6 кв.м.; 6 - балкон, площею 1,7 кв.м.. Договір було складено за №786/Б від 17.06.1997 року в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському. Положенням п.3 ч.12 даного договору передбачено, що подальшому нотаріальному посвідченню він не підлягає. Цей пункт було включено до Договору відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Обов'язкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР, який діяв на той час, було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття «житловий будинок» і «квартира» у законодавстві розрізняються. Таким чином, відповідно до діючого законодавства України на той час, мати позивачки не повинна була нотаріально посвідчувати договор купівлі-продажу нерухомого майна №786/Б від 17.06.1997 року, оскільки був посвідчений Одеською товарною біржею, в зв'язку з чим після укладення даного договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Сторонами умови укладеного договору купівлі-продажу від 17.06.1997 року були повністю виконані. Квартира №10, яка розташована в житловому будинку [ADDRESS] відповідно до реєстраційного посвідчення від 20 червня 1997 року була зареєстрована Білгород-Дністровським БТІ у реєстровій книзі №90 за реєстром №5212 за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №786/Б від 17.06.1997 року, що підтверджується технічним паспортом від 20.06.1997 року. 21 березня 2015 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері [PERSON]. Але, Білгород-Дністровською міською нотаріальною конторою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері [PERSON] на квартиру №10, яка розташована в житловому будинку [ADDRESS] в зв'язку з тим, що правовстановлюючим документом на квартиру є договір купівлі-продажу №786/Б, посвідчений Одеською товарною біржею від 17.06.1997 року, що не відповідає вимогам чинного законодавства та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується листом від 27.11.2015 року №1747/02-14 та постановою від 16.02.2016 року №176/02-31. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 та листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року №24-753/0/4-13 про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі обґрунтованої відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно - правовий спір, в зв'язку з чим особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, лист та постанова нотаріуса є належним доказом відсутності умов у позивачки для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Позивачка відповідно до ст.1298 ЦК України не мала можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Стаття 41 Конституції України наголошує на праві кожної людини володіти, розпоряджатись та користуватись своєю власністю. Статтею 319 ЦК України наголошує на тому, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. В зв'язку з чим, позивачка була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а також право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин суд вважає, что вимоги позивачки обґрунтовані, доказані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved