Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока»; третя особа: Первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона працювала за сумісництвом на посаді лікаря-офтальмолога відділення «Вітреоретинальної хірургії» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», на 0,25 ставки з 02.09.2013 року. 19.09.2014 року вона була звільнена з займаної посади, у зв'язку з обмеженням сумісництва у зв'язку з особливими умовами режиму праці, покладання обов'язків на основного працівника ст.7 КЗпПУ та п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», відповідно до Наказу КМКОЛ «Центр мікрохірургії ока» №193-к від 12.09.2014 року «Про звільнення зовнішнього сумісника, лікаря офтальмолога [PERSON]». Вважає, що дане звільнення було незаконним і безпідставним, а Наказ про звільнення №193-к є таким, що підлягає скасуванню. Застосування до неї, як підстави для звільнення п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затверджених Наказом Мінпраці України, Мінюсту України та Мінфіну України №43 від 28.06.1993 року, є неправомірним та незаконним, а тому Наказ №193-к від 12.09.2014 року підлягає скасуванню. Крім того, підстава «у зв'язку з особливими умовами режиму праці, покладання обов'язків на основного працівника», що застосована відповідачем в оскаржуваному Наказі, не відповідає підставам, зазначеним в Положенні, тобто, не передбачена чинним законодавством України. Крім того, вищевказана підстава звільнення є надуманою, а Наказ - безпідставним та незаконним. Також вважає, що підставою для її поновлення на роботі є порушення відповідачем порядку її звільнення з роботи за сумісництвом, передбаченого законодавством про працю України. Крім того, оскільки на момент її звільнення вона була дійсним членом Первинної профспілкової організації КМКОЛ «Центр мікрохірургії ока» і її звільнення не було пов'язане з підставами, передбаченими ч.1 ст.43-1 КЗпПУ, то відповідач до прийняття рішення про звільнення був зобов'язаний отримати згоду виборного органу КМКОЛ «Центр мікрохірургії ока», проте, дана вимога законодаства не була дотримана відповідачем, що є грубим порушенням її прав та гарантій, а також законодаства про працю України. У зв'язку з вчиненням відповідачем протиправних дій, що полягали у її незаконному звільненні та порушенням трудових прав, їй було завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ЦК України. Завдана їй моральна шкода полягала в наступному: у спричиненому тяжкому психологічному шоці в момент, коли вона дізналась про своє звільнення, в переживаннях з-приводу незаконності дій та тверджень відповідача, які передували звільненню, в нехтуванні відповідачем її законних прав на працю та заробітну плату, у незаконності дій відповідача щодо її звільнення, у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій. Всі наведені вище обставини, значно підсилили її психологічне розчарування щодо можливості відновлення прав, через такі дії відповідача. Вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи. Завдану моральну шкоду вона оцінює в розмірі 3 000 грн. 00 коп. На підставі наведеного, позивачка звернулась до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому суд вважає за можливе слухати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] працювала за сумісництвом на посаді лікаря-офтальмолога відділення «Вітрео-ретинальної хірургії» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», на 0,25 ставки з 02.09.2013 року, що підтверджується Наказом №177-к по міській клінічній офтальмологічній лікарні «Центр мікрохірургії ока» від 02.09.2013 року (а.с.5 - копія Наказу). Згідно Наказу (по особовому складу) Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» №193-к від 12.09.2014 року «Про звільнення зовнішнього сумісника, лікаря офтальмолога [PERSON]», [PERSON] лікаря офтальмолога відділення «Вітреоретинальної хірургії», яка працює за сімусництвом, звільнено з роботи 19.09.2014 року, у зв'язку з обмеженням сумісництва у зв'язку з особливими умовами режиму праці, покладання обов'язків на основного працівника згідно статті 7 КЗпПУ та п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» (а.с.4 - копія Наказу). Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного. Відповідно до п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодаством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги. Виходячи зі змісту ст.43-1 КЗпПУ, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством. Як вбачається з листа Міністерства праці та соціальної політики України від 06.08.2007 року №199/06/186-07, передбачений статтею 43-1 КЗпПУ особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випдаку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством, не встановлює підстави для звільнення, а містить перелік випадків, коли як виняток із загального правила статті 43 КЗпПУ, що визначає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу профспілкової організації на звільнення працівників з ініціативи роботодавця, таке звільнення може бути здійснене без згоди виборного органу. Так, для сумісників додаткові підстави для звільнення (крім передбачених законодавством) визначені у пункті 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці. Листом Міністерства соціальної політики України від 08.09.2011 року №731/13/84-11, роз'яснено, що робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінетом Міністрів України від 03.04.1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28.06.1993 року №43 «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій». На час прийняття і дії цих нормативно-правових актів відповідно до Закону України «Про власність» до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначені нормативно-правові акти врегульовували питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Незважаючи на втрату чинності Закону України «Про власність» (Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 року №997), зазначені нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Отже, дія вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 поширюється на комунальні заклади охорони здоров'я та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Отже, як вбачається з витягу з Наказу (по особовому складу) Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» від 04.06.2007 року №88-к, [PERSON] прийнято на роботу на посаду лікаря-офтальмолога на 0,25 ставки відділення платних діагностичних послуг з 04.06.2007 року. Як вбачається з витягу з Наказу (по особовому складу) Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» від 12.09.2014 року №195-к, переведено [PERSON] лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення №3 працювати на 0,5 вакантної ставки з 15.09.2014 року, згідно штатного розпису, на підставі заяви останнього. У зв'язку з вищезазначеним, згідно Наказу (по особовому складу) Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» №193-к від 12.09.2014 року «Про звільнення зовнішнього сумісника, лікаря офтальмолога [PERSON]», [PERSON] лікаря офтальмолога відділення «Вітреоретинальної хірургії», яка працювала за сумісництвом, звільнено з роботи 19.09.2014 року, у зв'язку з обмеженням сумісництва у зв'язку з особливими умовами режиму праці, покладання обов'язків на основного працівника згідно статті 7 КЗпПУ та п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій». Отже, як встановлено в ході судового розгляду, звільнення позивачки, яка працювала за сумісництвом на посаді лікаря-офтальмолога відділення «Вітрео-ретинальної хірургії» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», на 0,25 ставки з 02.09.2013 року, відбулось з дотриманням законодавства про працю України та інших нормативно-правових актів України, у зв'язку з обмеженням сумісництва у зв'язку з особливими умовами режиму праці, покладання обов'язків на основного працівника згідно статті 7 КЗпПУ та п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій». Твердження позивачки щодо недотримання відповідачем вимог законодавства про працю України та грубого порушення її прав та гарантій до прийняття рішення про звільнення, які полягали у нездійсненні (невиконанні) обов'язку щодо отримання згоди виборного органу КМКОЛ «Центр мікрохірургії ока», є хибним та не відповідає дійсності, оскільки діючим законодавством України, зокрема статтею 43-1 КЗпПУ, Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43, а також з урахуванням роз'яснень Міністерства соціальної політики України, передбачений особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, проаналізувавши вимоги діючого законодаства України, практику розгляду трудових спорів, суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оскільки вони є необгунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам діючого законодаства України, оскільки в ході судового розгляду не встановлено з-боку відповідача порушень при звільнення позивачки, а тому і відсутні підстави для повнолення останньої на роботі. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив порушень з-боку відповідача при звільненні позивачки та правових підстав для повнолення останньої на роботі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed