Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 2,0 га, кадастровий номер 0521282600:02:000:0369, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вона дізналася про те, що 20 серпня 2016 року державним реєстратором був зареєстрований договір № 15 оренди землі загальною площею 2,0 га, кадастровий 0521282600:02:000:0369, від 04 рішення 2015 року, укладений між нею та ТОВ «Іллінецьке», на якому вона не підписувалась. Тобто, на даний час її земельна ділянка використовується ТОВ Іллінецьке самовільно. На її письмові звернення про повернення їй самовільно зайнятої землі ТОВ Іллінецьке давав негативну відповідь. Оскільки договір оренди землі позивач не підписувала, нікого на це не уповноважувала, вона вважає, що він є недійсним. Підпис на вказаному договорі був вчинений іншою особою від її імені, тому вона просить суд визнати недійсним договір оренди землі загальною площею 2,0 га, кадастровий № 0521282600:02:000:0369, за № 15 від 04 серпня 2015 року, укладений між нею та ТОВ Іллінецьке. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задоволити. Представник відповідача ТОВ «Іллінецьке» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з наступних мотивів. Так, [PERSON] вказує, що вона не підписувала вказаного договору оренди землі та не взагалі не знала про його наявність. Натомість, як вбачається із договору, його було підписано, лише після чого була здійснена його державна реєстрація. Згідно довіреності від 28.04.2015, представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] була уповноважена здійснювати її представництво у будь-яких питаннях стосовно спірної земельної ділянки. Відповідач вказав, що з огляду на таке, позивачці було відомо про існування спірного договору, що підтверджується отриманням нею орендної плати за земельну ділянку за 2015 та 2016 роки. При цьому, у позовній заяві позивач не зазначила, у чому саме полягає порушення її законних прав та інтересів та не підтвердила ці порушення належними та допустимими доказами. Тому, відповідач просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Іллінецьке» про визнання недійсним договору оренди землі. Допитана в судовому засіданні [PERSON] в якості свідка зазначила, що приблизно в 2015 році згідно довіреності наданої їй від [PERSON] вона здійснювала державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,0 га. При цьому свідок пояснила, що дана довіреність надавала їй право вчиняти дії лише щодо реєстрації даної земельної ділянки, укладати будь які інші правочини вона не мала права. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними та наявні у справі письмові докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних мотивів. Так, судом встановлено, що відповідно до договору оренди земельної № 15 від 04 серпня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Іллінецьке, позивач передала в оренду земельну ділянку площею 2,0 га. кадастровий № 0521282600:02:000:0369 відповідачу до 04 серпня 2025 року (строк дії договору 10 років) (а.с. 34). Відповідно до висновку судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1473/1474/18-21 від 05 квітня 2018 року підпис в графі «орендодавець» у 2 примірниках договора оренди земельної ділянки, що укладений 04 серпня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Іллінецьке» з приводу оренди земельної ділянки площею 2.0 га за кадастровим номером № 052480004009297 виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч. 4\~ст. 124 ЗК України\~передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом ч. 2\~ст. 792 ЦК України\~майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України,\~Законом України «Про оренду землі». Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про оренду землі»\~під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1\~ст. 627 ЦК України).\~\~\~\~ Відповідно до вимог\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з положеннями\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2ст.\~203\~ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми та враховуючи висновок технічної та почеркознавчої експертизи № 1473/1474/18-21 від 05 квітня 2018 року, згідно якого [PERSON] не підписувала оскаржуваний договір у 2 примірниках, дане свідчить про відсутність волевиявлення позивача на його укладення, а тому цей договір не є дійсним на підставі ч. 3 ст.\~203, ч. 1 ст.215 ЦК України Та обставина, що позивач будучи власником земельної ділянки, отримувала орендну плату від ТОВ «Іллінецьке» за користування земельною ділянкою, про що зазначає відповідач суд вважає безпідставними, адже отримання орендної плати не є безспірним доказом того, що позивачу було відомо про укладення від її імені саме оспорюваний договір оренди землі від 04 серпня 2015 року. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, яка згідно з ст.\~360-7\~ЦПК України має враховуватися судами. Згідно п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила за правову допомогу кошти в сумі 2000 грн., які просить стягнути з відповідача. В підтвердження надала копію договору про надання юридичних послуг від 20.04.2017 та квитанцію про перерахунок коштів в сумі 2000 грн. від 21.04.2017. За змістом ст.\~133\~ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В свою чергу, позивачем надано докази, яких, суд вважає, не достатньо для підтвердження факту понесення заявником витрат на правову допомогу, зокрема, не надано витяг з реєстру фізичних осіб підприємців, згідно якого особа, з якою позивач уклала вищенаведений договір займається діяльністю повязаною з наданням юридичних послуг. Враховуючи наведене та

Outcome: approved