Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. За цією ж адресою зареєстрований відповідач, який є її сином. Вказуючи, що відповідач понад рік у спірному житлі не проживає, інтересу до житла не проявляє, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлений позов не визнав, посилаючись на те, що він проживає у спірному будинку за адресою: [ADDRESS], разом зі своєю мамою - позивачем та сином, має за цією адресою підсобне господарство, там знаходяться його речі. Вказуючи також, що інтересу до спірного житла, в якому він зареєстрований з 1998 року, ніколи не втрачав, а вимоги позивача зумовлені їх особистими неприязними відносинами, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04 березня 2014 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Вказані обставини підтверджуються також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 березня 2014 року (а. с. 6). Згідно відомостей Турійського РС УДМС України у Волинській області від 19 серпня 2014 року №0726 за вищевказаною адресою: [ADDRESS], зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (а. с. 13). В судовому засіданні з пояснень обох сторін встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав у спірному будинку з 1998 року як син позивача [PERSON] На даний час відповідач також проживає у спірному житлі, займається веденням підсобного господарства, однак між сторонами склались особисті неприязні стосунки та позивач не хоче проживати із сином. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Як передбачено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи слідує, що в житловому будинку за адресою: вул. Вишнева, 26, [ADDRESS] Волинської області прописаний відповідач [PERSON], який є сином позивача [PERSON]; останній проживає за місцем реєстрації, про що в судовому засіданні ствердили як самі сторони, так і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Довідка Новосілківської сільської ради Турійського району Волинської області від 14 травня 2014 року №154, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає, не прийнята судом до уваги, оскільки відомості, зазначені у ній, не підтверджені жодними доказами та спростовані показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON], яка є колишньою дружиною відповідача, в судовому засіданні ствердила, що за час спільного проживання вона з відповідачем проживали то в с. Новосілки, то в с. Комарів у спірному житловому будинку, а після розірвання шлюбу між ними, відповідач [PERSON] більше року назад пішов жити до мами в [ADDRESS], де і проживає на даний час. Свідки [PERSON] та [PERSON], які проживають в [ADDRESS] та є сусідами сторін, суду пояснили, що відповідач [PERSON] постійно проживає по [ADDRESS], має там підсобне господарство, обробляє город. Про дані обставини суду ствердили також свідки [PERSON] та [PERSON], зазначивши при цьому про неприязні відносини між сторонами. Таким чином, в судовому засіданні на підставі пояснень сторін та показань свідків встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає за місцем реєстрації по [ADDRESS] як член сім'ї (син) власника житла, займається веденням підсобного господарства за вказаною адресою, там знаходяться його особисті речі; інтересу до житла відповідач не втрачав, іншого житла у нього немає, отже, підстави для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, відсутні. Не є такими підставами особисті неприязні відносини між сторонами. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, те, що позивач [PERSON], посилаючись у позовній заяві на ч.2 ст. 405 ЦК України, не надала суду належних та допустимих доказів відсутності відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік, у задоволенні позову слід відмовити. Підстави стягнення судових витрат з відповідача відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України відсутні.

Outcome: dismissed