Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до ТОВ «Вайн Мен» про визнання незаконним та скасування наказу № 51-к від 03.03.2016 року про звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 31.07.2015 року, поновлення на посаді начальника відділу реалізації по національним мережам ТОВ «Вайн Мен», стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2015 року по день постановлення рішення, стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2015 року по день постановлення рішення, вирахувавши вже отриману компенсацію за проміжок часу з 01.01.2015 року по 31.07.2015 року, стягнення 10000 гривень моральної шкоди. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що з 01.01.2015 року працювала у відповідача на посаді начальника відділу реалізації по національним мережам, до цього на аналогічній посаді в ПП «Олєвєр», яке фактично перевело всіх працівників в ТОВ шляхом звільнення і подальшого прийняття на роботу. Вказує, що до обов»язків входили зустрічі і ведення переписки із замовниками, пошук нових клієнтів, збут продукції виконувалось віддалено за погодженням з керівництвом, мала періодичні зустрічі із виконавчим директором ТОВ [PERSON], на яких звітувала про роботу. Зазначає, що в 2015 році на підприємстві виникли фінансові труднощі, обсяги робіт скоротилися і з серпня припинили виплачувати заробітну плату, але оскільки мала достатньо тривалі відносини, особисті зустрічі із виконавчим директором продовжувала працювати, вести переписку із замовниками, використовувати мобільний номер, який оплачувало підприємство. Оскільки заробітна плата не виплачувалась, то 08.02.2016 року звернулась із заявою про звільнення за власним бажанням, яку не прийняли, вказали, що звільнити можуть лише після написання заяви про надання відпустки за власний рахунок з 01.08.2015 року і про переведення на іншу посаду, пропонували отримати 7000 гривень заробітної плати, інакше звільнять за прогул. Вказує, що на запропоновані умови не погодилась і 15.02.2016 року направила поштою заяву про звільнення за власним бажанням, на що виконавчий директор телефонувала, пропонуючи взяти 10000 гривень і написати заяву про надання відпустки за власний рахунок, на що не погодилась, а 07.03.2016 року отримала копію наказу про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (за довготривалий прогул без поважних причин) з 31.07.2015 року та трудову книжку. Вважає наказ незаконним, оскільки поняття довготривалий прогул чинне законодавство не містить, після 31.07.2015 року продовжувала працювати. Вимоги про відшкодування моральної шкоди обгрунтовує моральними стражданнями, втратою нормальних життєвих зв»язків, необхідністю додаткових зусиль для організації нормального життя, необхідністю шукати нову роботу з ганебним записом у трудовій книжці. Посилається на п.4 ст.40,, ч.1 ст.235, ст.237-1 КЗпП України. В ході розгляду справи позивач неодноразово зменшувала заявлені вимоги і остаточно просила змінити підставу та дату звільнення з посади начальника відділу реалізації по національним мережам ТОВ «Вайн Мен» і вважати звільненою з посади згідно ч.1 ст.38 КЗпП України з моменту отримання ТОВ «Вайн Мен» заяви про звільнення за власним бажанням, стягнути з ТОВ «Вайн Мен» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2015 року по день звільнення, стягнути 10000 гривень моральної шкоди (а.с.152). Суд розцінює подану заяву як заяву про зменшення позовних вимог, а не зміну підстав чи предмета позову, оскільки [PERSON] фактично зменшила заявлені вимоги, залишивши підстави і предмет позову в первісному стані. При цьому враховує, що у розумінні ч.1 ст.233 КЗпП України спір про звільнення це спір працівника, що випливає з факту розірвання (припинення) з ним трудового договору, у справах про звільнення позовними вимогами є вимоги про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, виплату вихідної допомоги при звільненні, зміну дати або формулювання причин звільнення. В судовому засіданні позивач зменшені вимоги підтримала в повному обсягу і до викладеного в позовній заяві доповнила, що з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією не ознайомлювалась, як із наказами про визначення робочого місця. Вказала, що з виконавчим директором ТОВ «Вайн Мен» [PERSON] зустрічалась приблизно двічі на місяць. Зазначила, що на даний час працевлаштувалась, але при задоволенні позову має намір звільнитись з ТОВ «Вайн Мен» за власним бажанням. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсягу, надала письмові заперечення проти заявлених вимог (а.с.63), суть яких зводиться до того, що [PERSON] усно було ознайомлено з посадовою інструкцією, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, закріплене робоче місце. З 31.07.2015 року позивач не з»являлась на роботу, про що було складені акти, не повідомляла про причини відсутності, а 08.02.2016 року, коли з»явилась на роботу, то відмовилась надати пояснення щодо довготривалої відсутності. На лист ТОВ від 22.02.2016 року щодо надання пояснень про відсутність на роботі, [PERSON] відповіді не надала, а отже наказом від 03.03.2016 року була звільнена з 31.07.2015 року за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що бажання продовжувати з [PERSON] трудові відносини у відповідача відсутнє. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем підтримувала суто виробничі стосунки, оскільки після 10.08.2015 року займалась створенням власної фірми. Співробітництво було на взаємовигідних умовах обмінювались виробничою інформацією про клієнтів, поставки, оскільки [PERSON] працювала в ТОВ «Вайн Мен». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] заступник директора ТОВ «Вайн Мен» суду пояснила, що особисто оформлювала її на роботу, в усній довільній формі довела до відома розпорядок робочого дня, Правила внутрішнього трудового розпорядку, посадову інструкцію та показала робоче місце. Не заперечувала, що характер роботи [PERSON] потребував перебування за межами офісу було обумовлено часткову відсутність на робочому місці. З серпня 2015 року по 08.02.2016 року позивач жодного разу не з»являлась в офісі, не виходила на зв»язок, а тому були складені акти про її відсутність на робочому місці. Вказала, що мобільний номер, який була надано позивачу для виробничих потреб до цього часу ТОВ оплачує. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] комерційний директор ТОВ «Вайн Мен» суду пояснив, що має постійне робоче місце в м.Житомирі, але 2-3 рази на тиждень приїзжав в офіс до Києва, підписував акти про відсутність [PERSON] на робочому місці. Про посадові обов»язки позивача не обізнаний. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] виконавчий директор ТОВ «Вайн Мен» суду пояснила, що посадові обов»язки [PERSON] не передбачали віддаленності від робочого місця, робочий день на фірмі з 09 до 18 години. Вказала, що з 31.07.2015 року по 08.02.2016 року позивачку жодного разу на роботі не бачила, на телефонні дзвінки вона не відповідала, про поважність причин неявки не повідомляла, факт відсутності на робочому місці фіксувався в табелі обліку робочого часу. 08.02.2016 року зустріла [PERSON] в офісі, яка повідомила, що прийшла писати заяву про звільнення за власним бажанням, письмові пояснення з приводу відсутності на роботі надавати відмовилась. Направлення на електронну адресу [PERSON] листів не заперечувала, пояснила помилкою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] провідний бухгалтер ТОВ «Вайн Мен» суду пояснила, що у [PERSON] в офісі є робоче місце, на якому її з 01.08.2015 року по 15.02.2016 року не бачила. Вказала, що 08.02.2016 року [PERSON] перебувала в офісі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] директор департаменту ТОВ «Вайн Мен» суду пояснила, що на робочому місці в офісі з серпня 2015 року [PERSON] не бачила. Вказала, що на телефонні дзвінки позивачка не відповідала. В той же час, в вересні 2015 року телефонувала особисто [PERSON] з виробничих питань необхідність привезти документи, в грудні 2015 року в телефонному режимі запрошувала [PERSON] на корпоративну вечірку святкування Нового року, а в січні 2016 року чула як [PERSON] в телефонному режимі пропонувала [PERSON] приїхати до офісу, але з яких питань не знає. Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи: паспорт і довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру [PERSON] (а.с.5-7, трудову книжку [PERSON] (а.с.8-10), лист [PERSON] на адресу ТОВ «Вайн Мен» та відомості про його отримання (а.с.14-15), роздруківки з інтернету - переписка [PERSON] (а.с.22-38), договір поставки і протокол розбіжностей до нього від 01.02.2015 року між СУНП «Марком» у формі ТОВ і ТОВ «Вайн Мен», спеціфікацію цін на продукцію від 01.12.2015 року додаток 2 до Договору від 01.02.2015 року, замовлення, графік постачання, зразок, угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог та припиненя зобов»язань від 31.03.2015 року, акт надання послуг від 02.03.2015 року (а.с.65-86), табелі обліку використання робочого часу за серпень грудень 2015 року, за лютий і січень 2016 року (а.с.87,88,93-97), наказ ТОВ «Вайн Мен» № 51-к від 03.03.2016 року (а.с.16,89), акт № 1 (а.с.90), лист ТОВ «Вайн Мен» на адресу [PERSON] від 22.02.2016 року та відомості про його отримання (а.с.13,91-92), Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ТОВ «Вайн Мен» (а.с.98-103), накази ТОВ «Вайн Мен» № 01-В від 05.02.2015 року і № 02-В від 27.11.2015 року (а.с.104-107), посадову інструкцію № 04Т начальника відділу реалізації по національним мережам ТОВ «Вайн Мен» (а.с.108-110), лист ТОВ «Вайн Мен» на адресу [PERSON] від 03.03.2016 року з додатками і відомості про його вручення (а.с.17-21,111-119), заяву [PERSON] про звільнення і відомості про її отримання (а.с.11-12,120-122), табелі обліку використання робочого часу за червень і липень 2015 року (а.с.133-134), довідку ТОВ «Вайн Мен» про середньоденну заробітну плату [PERSON] (а.с.136), акти № 1, 2, 3 про відсутність працівника [PERSON] на робочому місці з 01.08.2015 по 31.08.2015 року, з 01.10.2015 по 31.10.2015 року, з 01.12.2015 по 25.12.2015 року (а.с.137-139), наказ ТОВ «Вайн Мен» № 57 від 11.05.2016 року (а.с.153), лист ТОВ «Вайн Мен» на адресу [PERSON] (а.с.154), суд приходить до наступних висновків. Наказом № 20-к від 30.12.2014 року [PERSON] з 01.01.2015 року була прийнята на роботу в ТОВ «Вайн Мен» на посаду начальника відділу реалізації по національним мережам, наказом № 51-К від 03.03.2016 року звільнена згідно п.4 ст.40 КЗпП України (за довготривалий прогул без поважних причин) з 31.07.2015 року, наказом ТОВ «Вайн Мен» № 57 від 11.05.2016 року внесено зміни до &1 наказу № 51-К від 03.03.2016 року «Про звільнення [PERSON]В.»: виключено слово «довготривалий», змінено формулювання причини звільнення: «Звільнена з посади начальника відділу реалізації по національним мережам згідно п.4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин» (а.с.8,16,89, 153). Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від від 29.07.1993 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 - записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Формулювання причини звільнення [PERSON] в наказі ТОВ «Вайн Мен» № 51-К від 03.03.2016 року (а.с.16) за довготривалий прогул без поважних причин, формально не відповідало викладеному в п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України і наказом № 57 від 11.05.2016 року (а.с.153) формулювання було приведено у відповідність до чинного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. 15.02.2016 року [PERSON] направила ТОВ «Вайн Мен» заяву про звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.11-12), після чого відповідач листом від 22.02.2016 року (а.с.13) зажадав отримати пояснення щодо відсутності на роботі і попередив, що в разі неотримання відповіді прийме рішення про звільненні за тривалий прогул згідно ст.40 КЗпП України. Суд погоджується, що в період з 31.07.2015 року по 15.02.2016 року (дата направлення заяви про звільнення за власним бажанням а.с.11-12) [PERSON] продовжувала працювати в ТОВ «Вайн Мен», що підтверджується дослідженими доказами (а.с.22-38) і не спростовується поясненнями свідків, представлених відповідачем, які між собою не узгоджуються і носять суперечливий характер (пояснення свідка [PERSON] - з 31.07.2015 року по 08.02.2016 року позивачку жодного разу на роботі не бачила, на телефонні дзвінки вона не відповідала, про поважність причин неявки не повідомляла, електронні листи направляла помилково; пояснення свідка [PERSON] - в вересні 2015 року телефонувала особисто [PERSON] з виробничих питань необхідність привезти документи, в грудні 2015 року в телефонному режимі запрошувала [PERSON] на корпоративну вечірку святкування Нового року, а в січні 2016 року чула як [PERSON] в телефонному режимі пропонувала [PERSON] приїхати до офісу). При цьому суд бере до уваги, що в період з 31.07.2015 року по 15.02.2016 року відповідач жодних претензій до роботи позивача не висував, сама позивач не оспорює, що у вказаний період до офісу не з»являлась, оскільки виконувала свою роботу дистанційно, зустрічалась з [PERSON] за його межами, її звільнення взагалі відбулося 03.03.2016 року (вже після отримання заяви про звільнення за власним бажанням). Щодо ознайомлення [PERSON] з Правилами внутрішнього трудового розпорядку працівників ТОВ «Вайн Мен», наказами ТОВ «Вайн Мен» № 01-В від 05.02.2015 року і № 02-В від 27.11.2015 року «Про закріплення робочих місць співробітників ТОВ «Вайн Мен», посадовою інструкцією № 04Т начальника відділу реалізації по національним мережам (а.с.98-110), суд погоджується з поясненнями позивача що вказані документи до її відома не були доведені, а посилання представника відповідача про ознайомлення з ними позивача усно оцінює критично. При цьому суд враховує, що підпис [PERSON] про ознайомлення на вказаних документах відсутня, наказ № 02-В видано 27.11.2015 року коли, як вказує відповідач, [PERSON] перебувала у довготривалому прогулі, що виключає можливість ознайомлення з ним позивача. Суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] є незаконним і її порушені при цьому права підлягають поновленню заявленим шляхом зміною причин і дати звільнення. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, в певних випадках розірвання трудового договору відбувається у строк, про який просить працівник. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонувають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В даному випадку як позивач, так і відповідач не мають бажання і наміру продовжувати трудові стосунки, що вони підтвердили в ході розгляду справи, а отже розірвання трудового договору з 15.02.2016 року без відпрацювання [PERSON] двох тижнів, не буде суперечити волі обох сторін. Стосовно вимог про стягнення з ТОВ «Вайн Мен» на користь [PERSON] середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2015 року по день звільнення, суд виходить із наступного: Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 09.12.2015 року по справі № 6-2123цс15). Під час розгляду даної справи, судом не встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов»язує вимушений прогул та настання у зв»язку з цим певних юридичних наслідків. В даному випадку [PERSON] в період з 01.08.2015 року по 15.02.2016 року продовжувала працювати, а отже мала отримувати заробітну плату в розумінні ст.94 КЗпП України. Підставою даного позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві і які знайшли підтвердження в ході розгляду справи (виконання позивачкою роботи), а отже зазначення [PERSON] конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, це не позбавляє суд можливості застосувати ті норми права, які підлягають застосуванню, що повністю узгоджується з ч.4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду». Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню саме заробітна плата за відпрацюваний час. При розрахунку належної до сплати заробітної плати, суд виходить із середнього заробітку, визначеного відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року із наступними змінами та доповненнями. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Надана представником відповідача довідка про середньоденну заробітну плату (а.с.136) при розрахунку до уваги судом не приймається, оскільки середньоденну заробітну плату [PERSON] розраховано шляхом ділення отриманої за сім місців роботи заробітної плати на кількість календарних днів, що не відповідає наведеному вище Порядку. Останні два місяці, за які нараховувалась [PERSON] заробітна плата були червень і липень 2015 року (44 робочі дні), нарахована за ці місяці заробітна плата 3951,88 гривень і 3500 гривень = 7451,88 гривень (а.с.133-134). Середньоденна заробітна плата дорівнює 7451,88 гривень: 44 робочі дні = 169,36 гривень. Виходячи із п»ятиденного робочого тижня [PERSON] відпрацювано з 01.08.2015 року по 15.02.2016 року 132 робочі дні (135 днів за виключенням трьох святкових 24.08.2015 року, 01.01.2016 року і 07.01.2016 року), а отже до виплати за вказаний період належить 169,36 гривень х 132 робочі дні = 22355,52 гривень (без врахування податків і зборів). Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема, крім іншого, механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв»язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Компенсація моральної шкоди має самостійне юридичне значення. В зв»язку з незаконним звільненням [PERSON] зазнала моральної шкоди, яка виразилась в переживаннях, душевних стражданнях, необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи із засад розумності та справедливості, з огляду на тривалість порушення прав позивача, характер та обсяг страждань, суд вважає, що сума в 2000 гривень буде відповідати наведеним вище критеріям. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір по 551 гривні 20 копійок за кожну вимогу (зміну підстави і дати звільнення, стягнення заробітку, стягнення моральної шкоди), а всього 1653 гривні 60 копійок, що відповідає Закону України «Про судовий збір» та узгоджується з постановою № 10 від 17.10.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». На підставі наведеного,

Outcome: partial