Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом (згодом уточненим) до [PERSON] , в якому просила визнати за нею та позивачем право власності на 1/2 частку за кожним квартири [ADDRESS] та визначити порядок користування вказаною квартирою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 03 лютого 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Оскільки вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаного майна та на 1/2 частку за відповідачем та встановити порядок користування спірною квартирою. 27 травня 2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не визнає, оскільки зазначена квартира була придбана за його особисті кошті, які він накопичив до укладання шлюбу з позивачкою. Зазначив, що квартиру вони придбали 26 лютого 2007 року згідно договору купівлі-продажу за 5004 грн, яка складалась з завдатку у розмірі 3000 грн, який відповідач надав продавцям задовго до укладення договору, і які 19 грудня 2006 року зареєстрували його в спірній квартирі. Всі витрати по оформленню квартири відповідач взяв на себе. Що стосується позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, то вважає її порушенням житлових прав його та їх з позивачкою дітей. На підставі вказаного просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 18 листопада 2019 року відповідач надав до суду заперечення, в якому зазначив, що ознайомившись з матеріалами справи, дізнався про наявність письмової згоди позивачки на укладення договору купівлі квартири за спільні кошти. Зазначену згоду він побачив вперше. Вказав на те, що позивачкою почали спільно проживати лише після реєстрації шлюбу (03.02.2007р.), тобто на день укладення договору (26.02.2017р.) вони знаходились у шлюбі 23 доби, за які, а ні позивачка, а ні відповідач не встигли б заробити кошти на квартиру. Тому вважає позовні вимоги позивачки необґрунтованими. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Також зазначила, що до шлюбу з відповідачем вони зустрічались більше трьох років. В травні 2006 року вона закінчила навчання в університеті та повернулась до батьків в с. Вороніж. Після повернення з навчання вони з відповідачем вирішили одружитись та придбати власне житло. З цією метою почали підшуковувати квартиру і їм сподобалась саме спірна квартира. Зі згоди власників квартири, які ще оформлювали свої спадкові права на неї, вони почали підготовчі роботи до ремонту в цій квартирі: вивозили сміття, старі речі, зривали шпалери. Власники дозволили зареєструватись у квартирі, тому [PERSON] зареєструвався, а вона, оскільки збиралась змінювати прізвище після реєстрації шлюбу і щоб не ходити двічі в ЖЕК, вирішила зареєструватись після того як одружаться. Кошти на квартиру вони збирали разом. Позивачка жила з батьками, була на їх повному утриманні, тому отримані «підйомні» та заробітну плату - відкладала, як і кошти які отримувала за репетиторство. Крім того, частину коштів на оплату вартості квартири дав її батько, також на придбання квартири були витрачені кошти, що подарували їм з відповідачем на весілля. Після придбання квартири, почали робити ремонт, бо квартира 8 років пустувала; ремонт оплачували батьки позивачки; за власні з відповідачем кошти вони придбали лише кахель і шпалери. Ремонт тривав майже рік - весь цей час вона і відповідач жили у її батьків за їх рахунок. Та й до реєстрації шлюбу відповідач фактично жив з нею у її батьків, бо працював прикордонником і власного житла ні по місцю служби, ні в м. Шостці не мав, а батьки відповідача живуть у м. Бахмач. Після розірвання шлюбу позивачка залишилась проживати в зазначеній квартирі разом з дітьми, самостійно сплачує всі комунальні платежі. Відповідач в квартирі не проживає, витрат на її утримання не несе, іншої допомоги, крім аліментів на дітей, не надає. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позов не визнає в повному обсязі; посилаючись на обставини, зазначені в відзиві та запереченнях, просив в задоволенні позову відмовити. Також вказав, що спірна квартира придбана виключно за власні кошти відповідача, а підтвердженням надання завдатку попереднім власникам квартири у розмірі 3000 грн є п. 7 Договору купівлі-продажу квартири. Крім того, порядок встановлення користування квартирою, запропонований позивачкою, суперечить інтересам дітей, оскільки вони різної статі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно дослідивши всі докази, які мають важливе юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2007 року, який було розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 листопада 2018 року. (а.с.5, 9) З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 лютого 2007 року вбачається, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . (а.с.4). Наведеним підтверджується, що спірна квартира була придбана сторонами в шлюбі. В судому засіданні позивач зазначала, що при укладенні вказаного договору була присутня і вона, і її батько, при цьому нотаріус сама запропонувала оформити письмову заяву від її ( позивачки) імені на підтвердження придбання квартири за спільні кошти, про що був обізнаний і відповідач. Так, згідно нотаріально посвідченої заяви від 26 лютого 2007 року, [PERSON] надала згоду на укладання договору про купівлю її чоловіком - [PERSON] квартири [ADDRESS] за кошти, що є їх спільною сумісною власністю. (а.с.48) Вказаний договір купівлі -продажу та заява нотаріально посвідчені одним і тим же нотаріусом в один і той же день. При цьому заява зареєстрована в реєстрі за № 1 -246, а договір за № 1-247. Зазначеним спростовуються пояснення відповідача, що він не був обізнаний про наявність такої заяви та її зміст, і доказів протилежного останній суду не надав. Сам по собі факт реєстрації відповідача у спірній квартирі 19.12.2006, тобто до моменту її придбання, не свідчить про придбання квартири за власні, а не спільні кошти; як і не підтверджені належними і допустимим доказами посилання відповідача на внесення на підставі письмової угоди завдатку за квартиру у сумі 3 000 грн. Посилання ж представника відповідача на п. 7 Договору купівлі-продажу, в якому вказано, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення, як на підтвердження внесення такого завдатку, у будь-якому разі не є належним доказом внесення такого завдатку відповідачем. Крім того, в п. 2 вказаного Договору зазначено, що продаж вчинено за 5004 грн, які продавці отримали від покупця - [PERSON] повністю при підписанні договору. Не заслуговують на увагу і доводи відзиву відповідача з посиланням на ст. 57 СК України з приводу того, що квартира була придбана здебільшого за його особисті кошти. По-перше, посилаючись на положення ст. 57 СК України відповідач своїм правом на звернення до суду з позовом про визнання майна його особистою власністю не скористався, а по суті просить при вирішенні спору про поділ майна відійти від принципу рівності часток у спільному майні подружжя. Так, згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з тим, відповідач не надав суду жодних доказів наявності таких обставин. Посилання на те, що квартира придбана в основному за його особисті кошти, не підтверджені жодним доказом. Як зазначає позивач, квартира була придбана на кошти подаровані на весілля, та відкладені зарплати та інші доходи кожного з сторін. І ці доводи позивача жодним чином відповідачем не спростовано. При цьому позивачем була надана копія трудової книжки, з якої вбачається, що вона дійсно працювала вчителем, починаючи з 13.11.2006 року, тобто мала відповідний дохід. (а.с. 8) В той же час відповідач будь-яких доказів з приводу того, що він працював, мав дохід і кошти, за які придбана квартира, були його особистими, а не спільною сумісною власністю подружжя, суду не надав. З огляду на зазначене доводи відзиву та заперечень відповідача і його представника є безпідставними. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У відповідності до положень п.п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вказане майно було набуто за час перебування сторін у шлюбі та в інтересах сім`ї. З огляду на викладене, а також на ті обставини, що дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, шлюбного договору не укладали, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та належності кожному з сторін по ? частки квартири. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Вказані положення свідчать про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Вказане право суду випливає також із роз`яснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 із відповідними змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно якого, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Як вбачається з довідки, виданої ТОВ «ТД Дизайн» від 23.10.2018 року у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 19.12.2006, [PERSON] - з 15.05.2007 та їх діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.7) Вказана квартира згідно технічного паспорту складається з двох житлових кімнат площею 14,1 кв. м з прилеглим балконом та 13,6 кв. м, кухні, санвузла, комори та коридору. ( а.с. 22-24) Домовленості щодо порядку користування квартирою сторони не досягли. Таким чином, суд вважає необхідним задовольнити позов позивача, встановивши порядок користування спірною квартирою. При цьому суд погоджується із запропонованим позивачем способом користування спірною квартирою, виділивши в користування [PERSON] разом з малолітніми дітьми житлову кімнату площею 14,1 кв. м (з прилеглим балконом) та [PERSON] у користування житлову кімнату площею 13.6 кв. м., інші приміщення: коридор, сполучений санвузол, комору та кухню - залишити в спільному користуванні сторін. При такому порядку користування приміщеннями квартири, враховуючи кількість житлових кімнат та їх площу, житлові умови сторін будуть відповідати можливостям використання ними своїх прав співвласників майна і не будуть суперечити їх інтересам. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved