Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАОП «Промінь» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №?221 від 12.10.2004 року, який зареєстрований в реєстрі за №215 від 23.03.2007 року, кадастровий номер №6323381200:07:000:0027, який укладений між нею та відповідачем по справі. В позовній заяві позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер №6323381200:07:000:0027, що розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області. 12.10.2004 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстрований 23.03.2007 року в реєстрі за №215. На сьогоднішній день вона має лише ксерокопію договору, оригінал на руках у неї відсутній, оскільки відповідач на її прохання не надає її примірника оригіналу договору. Вказану ксерокопію вона отримала у відділі Держземагенства за її заявою у 2013 році. Вважає, що договір оренди землі від 12.10.2004 року не відповідає вимога ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», оскільки в ньому відсутні істотні умови договору оренди землі, а саме: строк дії договору оренди; умови збереження стану об'єкта оренди; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, що несе ризик випадкового ушкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, що на її думку порушує її право як власника та орендодавця та є безумовною підставою для визнання недійсним договору оренди землі. Зокрема посилається на те, що під час підписання договору оренди вона не погоджувалась передавати земельну ділянку на 24 роки, вважає що до договору відповідачем було внесено зміни одноособово, що помітно оскільки записи які були здійснені до його підписання і після підписання зроблені різним почерком та різними кульковими ручками. Про дані зміни їй стало відомо лише після отримання договору оренди на руки у 2013 році коли за її підрахунком оренда повинна була скінчитися. Про повернення земельної ділянки вона написала заяву заздалегідь, але листом її відмовили. Також зазначає, що відсутність у договорі такої істотної умови як визначення сторони, що несе ризик випадкового ушкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, може призвести до втрати її земельної ділянки та не можливість отримати відшкодування за втрачену власність, оскільки даний об'єкт не застрахований. Інших посилань, щодо порушення її прав як орендодавця в позовній заяві не зазначено. В судове засідання особи, які беруть участь у справі не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку. Від представника позивача - [PERSON] 19.03.2014 року до суду надійшла письмова заява в якій просить цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАОП «Промінь» розглянути за її відсутності позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від представника відповідача - Рижила М.В. 19.03.2014 року до суду надійшла письмова заява в якій позов не визнає та просить розглянути справу за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки від 12.10.2004 року, який зареєстрований в державному реєстрі земель та вчинено запис від 23.03.2007 року за №215, відповідно до якого в оренду передається ПАОП «Промінь» земельна ділянка площею 5,73 га, що підтверджується копією договору (а.с.5-9), згідно п. 2.3.1 договору - договір укладається строком на 24 роки, починаючи з дати його реєстрації. Вказана земельна ділянка площею 5,73 га кадастровий номер №6323381200:07:000:0027 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області належить позивачу по справі, що підтверджується копією Державного акта на право власності на землю серія І-ХР №025563 виданого 16.01.2003 року. Відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 12, 14, 19 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачуються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Частиною 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі від 12.10.2004 року, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч.2 ст. 15 цього Закону). Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем в строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі. Згідно до ч.1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. За змістом ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Аналізуючи викладені норми чинного законодавства, текст спірного договору, суд вважає, що сторони дійшли згоди про строк дії договору, оскільки пункт 2.3. спірного договору містить положення про те, що договір укладено на 24 (двадцять чотири) роки, а тому доводи позивача про відсутність такої істотної умови є неаргументованими. Будь-яких переконливих доказів того, що договір було укладено на інший строк або без згоди позивача в договір були внесені зміни після його укладення матеріали справи не містять і позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України таких доказів не надано, а тому позов у цій частині є недоведеним. Що стосується такої істотної умови, як умови збереження стану об'єкта оренди то слід зазначити, що пунктом 3.2.3 оспорюваного договору передбачено, що умови збереження стану об'єкта оренди полягають в додержанні умов договору, дотримуючись при цьому вимог чинного земельного та екологічного законодавства, державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі крім цього також орендар зобов'язаний здійснювати заходи збереження та утримання в належному стані меліоративних та гідротехнічних споруд, відшкодувати орендодавцю заподіяну ним шкоду стану земельної ділянки, здійснювати комплекс заходів по охороні та раціональному використанню землі, здійснювати заходи щодо поліпшення стану земельної ділянки у обсягах і строки, визначені окремою угодою, а також у разі припинення або розірванні договору повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду і передати її орендодавцю у встановленому порядку. Згідно пунктів 1.1, 2.1, 2.2 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, яке вказана у державному акті на право власності на землю. Відповідно до п.2.3.3. після закінчення терміну дії договору, орендар передає орендодавцю земельну ділянку в стані придатному для використання з її за цільовим призначення. Частиною 1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з договором оренди, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Крім того, законодавством визначено загальнообов'язкові для власників землі та землекористувачів норми щодо охорони та збереження земель. Такі норми містять, зокрема, розділ VІ Земельного кодексу України, розділ VІ ЗУ «Про охорону земель», ст. 29 ЗУ «Про оренду землі» та в інші акти чинного законодавства. При укладенні оспорюваного договору сторони не узгоджували відступ від вимог законодавства щодо умов збереження переданої в оренду земельної ділянки, а тому вони жодним чином не звільняються від обов'язку дотримання вимог законодавства, яке регулює питання збереження земель. Отже, умови договору оренди про збереження об'єкта оренди розкриваються в договорі про оренду землі та нормах діючого законодавства, які регулюють ці правовідносини. Відповідно до ч.5 ст. 415 ЦК України землекористувач зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. Згідно Постанови КМУ Від 03.03.2004 року №220, договір оренди земельної ділянки повинен обов'язково передбачати умови збереження стану оренди об'єкту, тобто заходи по охороні земельної ділянки, переданої в оренду. Ці заходи містяться в ст. 162 ЗК України та у ЗУ «Про охорону земель» і включають в себе систему правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованих вилучень земель сільськогосподарського призначення, захист від шкідливого впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, тощо. У зв'язку з викладеним суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо відсутності у спірному договорі умов збереження стану об'єкта оренди також не доведені, оскільки сторони дійшли згоди з цих умов. В своїх доводах на обґрунтування позову позивач послався на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладену в ухвалі від 27.03.2013 року, відповідно до якої відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними такого договору оренди відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі». Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У ч.1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлену цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У зв'язку з цим, при вирішенні спору суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Аналогічний за змістом правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13. Посилання [PERSON] на те, що відсутність у договорі такої умови, як визначення сторони, що несе ризик випадкового ушкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, може призвести до втрати земельної ділянки та не можливості отримати відшкодування за втрачену власність, оскільки даний об'єкт не застрахований, суд також вважає необґрунтованими, оскільки вони базуються на припущеннях які можуть відбутися у майбутньому, без зазначення у чому полягає на даний час порушення її законних прав. Таким чином, саме по собі встановлення судом відсутності у договорі оренди земельної ділянки умов, передбачених статтею 15 ЗУ «Про оренду землі», не являється достатньою підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме визнання правочину недійсним. В ч.1,ч.2 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду наданих доказів, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позивачем не доведено фактів порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для судового захисту цих прав відсутні, тому з урахуванням вище встановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити. При цьому, відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не перешкоджає позивачу звернутися до суду, обравши у відповідності до ст.16 ЦК України належний спосіб захисту свого майнового права та інтересу, які він вважає порушеними та доводити свої вимоги у відповідності до положення ст. 60 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed