Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В., [PERSON] , [PERSON] та просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними довіреність від [PERSON] на [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом ЛМНО Пилипенком Ю.П. від 12.04.2017 року, договір купівлі-продажу квартири від 19.04.2018 року, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лаврик Я.М. від 19.04.2018 року, витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , заг. пл. 26,5 м.кв. Представник позивача [PERSON] зазначає, що [PERSON] , [INFO] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] , набута на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Савицькою Т. О. 05.04.2012 року, яка куплена за кошти та зі згоди батьків та Органу опіки та піклування. У 2016 році позивач подала оголошення до газети «Ваш магазин» з метою продажу підвалу, належного до її квартири. За декілька днів зателефонував чоловік, який зацікавився купівлею даного підвалу. Приїхавши, чоловік представився [PERSON] , оглянувши підвал сказав, що йому він підходить, проте для його продажу необхідно вчинити дії щодо відділення останнього від квартири, на що необхідна довіреність, яку підготує нотаріус, а вона має її підписати. 12.04.2017 року [PERSON] відвіз позивача до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П., де була готова на бланку довіреність. Позивач її підписала не читаючи, думаючи, що це необхідно для відокремлення підвалу від квартири, про що запевняв [PERSON] , це у той момент не викликало сумнів. 10.10.2018 року [PERSON] , у присутності дільничного інспектора виламав двері та вивіз всі речі на [ADDRESS] , змінив замки, що унеможливило доступ до помешкання. У подальшому, звернувшись за правовою допомогою до адвоката, [PERSON] стало відомо, що на підставі довіреності від 12.04.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П., [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 19.04.2018 року відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] , яка в подальшому відчужила квартиру згідно із договором купівлі-продажу від 18.10.2018 року [PERSON] . Представник позивача [PERSON] посилається на ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві. Вважає, що є підстави для визнання довіреності від [PERSON] на [PERSON] та договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2018 року, укладеного між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , недійсними, а відтак і витребування майна у [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення про те, що не мала наміру продавати належну їй квартиру [ADDRESS] . Вказала, що після підписання довіреності продовжувала проживати у спірній квартирі. Позивач звернула увагу на те, що мала намір продати підвальне приміщення та вчиняла усі юридичні дії щодо його відокремлення від спірної квартири. [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що на момент підписання нею із [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири, вона не знала про обставини видачі довіреності позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] . Також, на момент придбання нею квартири, така була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2018 року. Спорів з приводу згаданої квартири не існувало, а тому їй не було і не могло бути відомо про те, що [PERSON] не вправі її продавати. У зв`язку із цим, вважає, що є добросовісним набувачем спірної квартири. Відповідач звертається до ст. 330 ЦК України, згідно з якою якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тоді як майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), може бути витребувано власником від набувача лише за наявності виняткових умов, зокрема, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тому, на переконання [PERSON] позивач бажала продати спірну квартиру, а відтак, наявність в її діях волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України. [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Надала суду пояснення, аналогічні письмовим. Представники [PERSON] адвокат Мотринець І.М. та адвокат Шпак В.В. надали суду пояснення та наголосили на тому, що позивач вводить суд в оману щодо обставин справи. На їхнє переконання продавцем [PERSON] був представлений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.04.2018 року. Хто був попереднім власником зазначеної квартири і за яких обставин вона була придбана [PERSON] не було відомо та з документами, що стосувалися попереднього продажу спірної квартири на той час не було можливості ознайомитись, оскільки вони не входили до обов`язкового переліку документів, необхідних для підписання договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] . Просять суд забезпечити права [PERSON] та зобов`язати [PERSON] відшкодувати їй грошові кошти згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2018 року. [PERSON] в судовому засіданні зазначив та подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що 12 жовтня 2016 року він позичив позивачу кошти у сумі 137 005, 00 грн., еквівалент 5300 доларів США, безпроцентно, строком до 31 січня 2017 року, що підтверджується договором позики від 12.10.2016 року, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в реєстрі за № 1418. Про факт позики коштів було відомо батькам позивача, договір позики укладався за їх відома і з їх згоди. Після продажу підвалу позивач обіцяла повернути кошти, однак не повернула їх відповідачу, посилаючись на скрутне матеріальне становище. Позивач просила відповідача ще позичити кошти та повідомила йому додатково, що вирішила продати квартиру, оскільки ця квартира є в неналежному стані і малої площі, тож її використання є проблематичним. Відповідач вказує, що 12 квітня 2017 року, він позичив позивачу кошти у сумі 107 560 грн., еквівалент 4 000 доларів США, безпроцентно, строком до 12 квітня 2018 року, що підтверджується договором позики від 12.04.2017 року, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в реєстрі за № 651. Про факт позики коштів було відомо батькам позивача, договір позики укладався за їх відома і з їх згоди. Суму коштів позики 5 300 доларів США та 4 000 доларів США позивач не повернула відповідачу до цього часу. Також, 12 квітня 2017 року позивач видала на ім`я відповідача довіреність, якою уповноважила останнього на продаж квартири, строком на три роки, посвідчену нотаріально та зареєстровану в реєстрі за № 653. Разом із довіреністю позивач передала відповідачу оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, технічний паспорт, копію свого паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру. Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а обставини, зазначені позивачем такими, що не відповідають дійсності. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. у письмових поясненнях зазначив, що представниками по довіреності було надано всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу. 19.04.2018 року ним встановлено представників сторін правочину згідно наданих паспортів та їх дієздатності і обсягу наданих їм повноважень. У довіреності від [PERSON] були чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику, а саме продати належну їй квартиру [ADDRESS] . Дійсність нотаріально посвідчених довіреностей перевірено за Єдиним реєстром довіреностей, шляхом формування Повних витягів з Єдиного реєстру довіреностей. Документи, викладені на спеціальних бланках нотаріальних документів перевірено шляхом формування інформаційних довідок щодо витрачання бланків. Встановлено дійсні наміри кожної зі сторін, волевиявлення щодо вчинення даної нотаріальної дії. Тому, були підстави для посвідчення договору купівлі-продажу квартири та проведення державної реєстрації права власності за покупцем. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. надав письмові пояснення, у яких йдеться про те, що 12.04.2017 року гр. [PERSON] усвідомлюючи значення своїх дій та їх правові наслідки, на підставі усного договору доручення, уповноважила гр. [PERSON] продати належну їй квартиру [ADDRESS] , визначаючи суми, строки та інші умови на власний розсуд. Відповідно до абз. 3 довіреності, остання видана строком на три роки і дійсна до 12.04.2020 року. Також, як вбачається із абз. 4 довіреності, нотаріусом було належним чином роз`яснено гр. [PERSON] зміст ст. 237, 244, 245, 247-250, 1000 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Разом з тим, 19.04.2018 року (тобто через один рік та сім днів після посвідчення довіреності) гр. [PERSON] від імені якої діяв гр. [PERSON] на підставі довіреності від 12.04.2017 року за № 653 з однієї сторони та гр. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Тобто, станом на дату посвідчення договору купівлі-продажу, довіреність від 12.04.2017 року за № 653 скасованою або ж відкликаною не була, жодних перешкод у нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу станом на 19.04.2018 року не існувало. Більше того, гр. [PERSON] представляючи інтереси гр. [PERSON] у відносинах із гр. [PERSON] , діяв виключно в межах повноважень та у спосіб визначений довіреністю від 12.04.2017 року. [PERSON] діючи в межах повноважень, наданих йому вказаною довіреністю, надавши нотаріусу всі передані йому позивачем оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, вчинив правочин щодо продажу спірної квартири гр. [PERSON] за ціною у розмірі 160 000, 00 грн., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 19.04.2018 року. Проводячи системний аналіз норм чинного законодавства України, беручи до уваги те, що станом на дату посвідчення договору купівлі-продажу квартири, жодних перешкод для укладення договору не існувало, він зазначає, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірна квартира, відповідач [PERSON] діяв в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності. Тому, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представники приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П. адвокати Медвідь В.О. та Раневич О.Ю. у судовому засіданні надали пояснення, згідно з якими порушення прав позивача полягає в неповерненні йому коштів від продажу квартири, що не є підставою для визнання правочину недійсним, однак на їхнє переконання не позбавляє останнього права звернутися в суд із позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення. Крім цього, вони вказали на дотримання приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П. під час посвідчення довіреності норм ч. 1, 3 ст. 237, ч. 3 ст. 244 ЦК України, а також, пп. 1.1., 1.2. п. 1, пп. 2.5. п. 2 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5. На підставі вказаного. просять суд у задоволенні позову відмовити повністю. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. у письмових поясненнях повідомила, що всі представлені їй документи відповідали чинному законодавству України, тому нею був посвідчений 18.10.2018 року договір купівлі-продажу квартири за реєстровим номером 1900 та належним чином зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] надала суду як усні, так і письмові пояснення, згідно з якими, вона та донька [PERSON] постійно проживали у спірній квартирі. Вказана квартира належала її доньці на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Савицькою Т.О. Наміру відчужувати квартиру у них не було. А тому, вважає що вимоги її доньки підлягають задоволенню з огляду на те, що ця квартира є їхнім єдиним житлом. [PERSON] надавши суду письмові пояснення, звернув увагу на те, що у відповіді Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.01.2019 року № 36-383 до Центру надання адміністративних послуг від 24.10.2016 року з метою отримання розпорядження про виділення в окреме користування господарського (підвального) приміщення звертався безпосередньо [PERSON] на підставі довіреності від [PERSON] [PERSON] зазначив про те, що він разом із [PERSON] та [PERSON] з 16.08.2012 року проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі останні ведуть спільне сімейне господарство, наміру продавати спірну квартиру у них не було. Також, у своїх письмових поясненнях, він вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч. 1, 2 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Тому, просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. [PERSON] подано суду письмову відповідь-заперечення на пояснення [PERSON] та [PERSON] , у якій вона вказала те, що їй не було відомо на момент купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] про наявність зареєстрованих у ній третіх осіб, а також того, що квартира в подальшому може стати спірною. На її думку, не існує жодної правової норми, яка б зобов`язувала покупця під час купівлі-продажу нерухомості займатися перевіркою попередніх договорів, що стосуються майна, яке він має намір придбати. Вважає, що згідно із ст. 330 ЦК України, вона є добросовісним набувачем. Просить суд відхилити пояснення [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі, оскільки вони не мають правового підґрунтя. Представник Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикса Р.З. у судовому засіданні вказав суду, що позивач не зверталась за отриманням згоди на укладення нею довіреності на [PERSON] щодо надання права останньому на продаж квартири [ADDRESS] , яка належала позивачу, згідно договору купівлі-продажу. Заслухавши сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов варто задовольнити з таких мотивів. Позивачу, [INFO] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Вказана квартира набута позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Савицькою Т.О. 05.04.2012 року. 12.04.2017 року [PERSON] на підставі усного договору доручення, уповноважила [PERSON] продати належну їй квартиру [ADDRESS] , визначаючи суми, строки та інші умови на власний розсуд. Відповідно до абз. 3 довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю.П., остання видана строком на три роки і дійсна до 12.04.2020 року. 19.04.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М. встановлено те, що в довіреності від [PERSON] було чітко визначено юридичні дії, які належить вчинити представнику, а саме продати належну їй квартиру [ADDRESS] та посвідчено договір купівлі-продажу від 19.04.2018 року, на підставі якого [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У подальшому згідно із договором купівлі-продажу від 18.10.2018 року [PERSON] передала вказану квартиру у власність [PERSON] , яка знаходиться у неї на праві власності на момент розгляду справи в суді. Позивач як в позовній заяві, так і неодноразово в судових засіданнях надавала письмові пояснення про те, що не мала наміру продавати належну їй квартиру [ADDRESS] . Після підписання довіреності продовжувала проживати у спірній квартирі. Також, позивач розуміла, що продає підвальне приміщення та вчиняє усі юридичні дії щодо його відокремлення від спірної квартири. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правовідносини представництва на підставі довіреності врегульовані нормами ст.ст. 244-250 ЦК України. Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Також, як встановлено у частині першій статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії На підставі довіреності від 12.04.2017 року [PERSON] уповноважила [PERSON] продати належну їй квартиру [ADDRESS] . 19.04.2018 року посвідчено договір купівлі-продажу від 19.04.2018 року, на підставі якого [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За правилом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, позивач як на правові підстави заявлених позовних вимог посилається на правила статей 222-224 ЦК України. Водночас, такі норми права встановлюють юридичні наслідки нікчемності правочину, тоді як у позовній заяві, позивач просить суд визнати недійсними довіреність від [PERSON] на [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири від 19.04.2018 року, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] . За своєю правовою природою недійсність та нікчемність є різними юридичними наслідками для правочину, встановленим цивільним законодавством. Відповідно частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Щодо недійсності правочину у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки, то суд враховує ті обставини, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] одночасно існувало декілька видів цивільних правовідносин, зокрема, щодо відокремлення підвалу від спірної квартири та продаж цього підвалу. Тому, позивач могла помилитися щодо обставин, які мають істотне значення, а саме волевиявлення позивача не було спрямоване на продаж належної їй квартири, після підписання довіреності вона продовжувала проживати у спірній квартирі. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення). Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Встановивши, що після підписання довіреності позивач продовжувала проживати в спірній квартирі, ця квартира була її єдиним житлом, іншого житла в неї не було, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Отже, встановивши, що позивач помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін, оспорюваний правочин було вчинено саме внаслідок помилки щодо прав та обов`язків сторін та що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином, суд вважає за можливе застосувати частину першу статті 229 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Суд, враховуючи всебічно досліджені обставини справи, погоджується з твердженнями позивача про те, що вона не мала на меті розпоряджатися спірною квартирою та діяла під впливом помилки. А відтак, підстава визнання правочину недійсним, встановлена 229 ЦК України відповідає обставинам справи.

Outcome: approved