Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а саме: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 (п`ять тисяч) гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дітьми повноліття. Крім цього, позивач просить визначити місце проживання дітей, а саме неповнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що 05 січня 2014 року між сторонами був зареєстрований шлюб, від якого вони мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Однак, протягом останніх двох років сімейне життя сторін поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у грудні 2019 року. З цього часу ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Так, діти знаходяться на повному утриманні позивача та проживають разом із нею. При цьому, як зазначає, позивач: відповідач має стабільний та великий дохід, а саме близько 5000 доларів, оскільки працює за кордоном в м. Босвіл (Швейцарія). У зв`язку з тим, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей, позивач просить стягнути з нього аліменти та визначити місце проживання дітей разом із нею. Так, ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.09.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 19-20). Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с. 24). Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 22). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача служба у справах дітей Берегівської районної державної адміністрації в підготовче судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та долучив висновок органу опіки і піклування (а.с. 37-39). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 січня 2014 року, про що у виконавчому комітеті Сернянської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, зроблений актовий запис за № 02 (а.с. 9). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей. Оскільки визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України прийняв визнання позову [PERSON] .. За таких обставин позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу слід задовольнити. Судом також встановлено, що сторони мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 10, 11). Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно долучених до матеріалів позовної заяви додатків, а саме: дозволу на перебування на території Європи, страхового сертифікату/страхової карти від 01.01.2019 року, страхового медичного полісу, встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на території Швейцарії з метою трудової діяльності та має страхові картку і медичний поліс, відповідно до яких здійснюються відрахування (а.с. 48-54). Таким чином, враховуючи, що позивачу [PERSON] потрібно утримувати неповнолітніх дітей та відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги в повному обсязі, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача за аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 (п`ять тисяч) гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо визначення місця проживання дітей разом з нею, яка відповідачем також визнається. Так, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської районної державної адміністрації від 13 жовтня 2020 року Берегівська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, вважає, що малолітні діти:[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мають проживати з матір`ю [PERSON] , оскільки остання може забезпечити найкращим чином інтереси дітей, надати їм належні умови виховання та розвитку (а.с. 38-39). За наведених обставин, врахував, що вимогу про місце проживання дітей із мамою не заперечив і відповідач, тому суд приходить до висновку, що позов і в цій частині слід задовольнити.

Outcome: approved