Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, виділення часток, визначення порядку користування вказаною квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 26.09.2018. Під час шлюбу 04.11.2004 ними була придбана за спільні кошти квартира [ADDRESS] . Просить визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] , та встановити наступний порядок користування та розпорядження зазначеною квартирою: виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12,0 м2 та кімнату площею 9,3 м2 , залишивши в загальному користуванні кухню площею 7,5 м2 вану кімнату площею 2,6 м2, вбиральну площею 1,3 м2, передпокій площею 12,2 м2, вбудовану шафу площею 1,3 та 0,6 м2, балкон площею 0,8 м2, лоджию площею 1,9 м2. Ухвалою суду від 16.11.2020 за згаданою позовною заявою відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 10.12.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири просить суд задовольнити частковим рішенням суду. Позовну вимогу щодо встановлення порядку користування квартирою задовольнити частково, виділити в користування позивачу кімнату 12,00 м2 (спальня), відповідачу - кімнату 9,3 м2 (дитяча), інші приміщення зазначеної квартири залишити в спільному користуванні позивача та відповідача. 12.01.2021 позивачем надано відповідь на відзив відповідно до якої [PERSON] не заперечує проти запропонованого відповідачем часткового задоволення її позовних вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити вимоги зазначені у відповіді на відзив від 12.01.2021. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти задоволення вимог позивача [PERSON] , які зазначені у відповіді на відзив від 12.01.2021. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 27.11.1998 року, який було розірвано 26.09.2018 ( а.с. 6,7). Від шлюбу мають дитину [PERSON] [INFO] (а.с.23). Під час перебування в шлюбі сторони по справі придбали квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] 04.11.2004, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9-10). Згідно свідоцтва про одруження від 27.11.1998 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвище позивача після одруження « [PERSON] » (а.с.6). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч. 1 та ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до даних з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , її загальна площа становить 66,3 м2 квартира складається з трьох кімнат житловою площею 16,8 м2 , 9,3 м2 та 12,0 м2, кухні площею 7,5 м2, ванної кімнати площею 2,6 м2, вбиральні 1,3 м2, передпокою 12,2 м2 та вбудованої шафи 1,3 м2 та 0,6 м2. Враховуючи вище викладене,суд вважає, що наявні підстави задоволити заявлені вимоги про визначенння порядку користування спірною квартирою в порядку, запропонованому позивачем у справі. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.ст.141, 142 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved