Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що 20 вересня 2007 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у Попелівській сільській раді Дрогобицького району Львівській області, актовий запис № 06. Від даного шлюбу в них народилося троє дітей: син [PERSON] - [INFO].н., дочка [PERSON] - [INFO].н. та дочка [PERSON] - [INFO].н., які перебувають на утриманні та вихованні позивачки. Спільне життя у них не склалося, в квітні 2017 року вони припинили будь-які подружні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, кожен з них живе своїм життям. За наведених обставин їхній шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження та примирення з відповідачем неможливі, а тому в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд. Сторони в судове засідання не з?явилися, однак в матеріалах справи маються заяви сторін про розгляд справи у їх відсутності, позивач позов підтримує, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб виданого Попелівською сільською радою Дрогобицького району Львівській області, серія [NUMBER] вбачається, що 20 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] у Попелівській сільській раді Дрогобицького району Львівській області уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, що підтверджуються платіжними дорученнями. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved