Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Управління державної міграційної служби, про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що вона є власником житлового будинку № [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку №1830 від 18.10.2002 року. З травня 2011 року відповідач виїхав з вказаного будинку та не проживає там, особистих речей в будинку не має, добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Ці обставини перешкоджають їй у здійсненні права власності . Враховуючи викладене, просить суд усунути перешкоди у праві власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання, призначене на 26.05.2016 року не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До канцелярії суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти розгляду справи без її участі. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. В судовому засіданні 11.05.2016 року в обґрунтування своїх позовних вимог також зазначила, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає їй оформити субсидію, а також впливає на розмір комунальних послуг, які вона сплачує. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини не прибуття суд не сповістив. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляє заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 18 жовтня 2002 року [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу зареєстровано за №1830 (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.11.2005 року, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. За даними технічного паспорту на жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - 1/2 частка даного будинку належить позивачу - [PERSON], інша 1/2 частка - її донці - [PERSON] (а.с.8). Відповідно до довідки квартального комітету №56 від 29.03.2016 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 31.05.2011 року. (а.с.11). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні 11 травня 2016 року, кожен окремо, пояснили, що є сусідами позивача, добре знайомі із всіма особами, які проживають за адресою: [ADDRESS], при цьому [PERSON] фактично ніколи не проживав за вказаною адресою і вони ніколи не бачили ані його самого, ані його речей. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, оскільки відповідач не є власникомбудинку №12 по провулку Онезький в м.Запоріжжі, не проживає там, витрати на його утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у будинку осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, не надав суду заперечень проти позову. При вищевикладених обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Позивач не заявляла вимог про стягнення судового збору, тому на підставі ст. 11 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved