Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що зазначена квартира є її приватною власністю. [PERSON] її колишній чоловік, який не проживає в квартирі з січня 2018 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій зазначив, що за місцем реєстрації не проживає з 2016 року, а тому позовні вимоги визнає повністю та просить розглядати справу у його відсутність. Наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договорів дарування часток квартири від 28 квітня 2007 року та 28 вересня 2017 року (а. с. 11 -- 12). В зазначеній квартирі, як члени сім`ї позивача, зареєстровані [PERSON] - син, та відповідач [PERSON] -- колишній чоловік (а. с. 17). Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2018 року шлюб, укладений 20 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 06 листопада 2018 року (а. с. 10). Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 та від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до акту, складеного КП «Житлогосп» від 19 березня 2019 року, за участю сусідів, відповідач [PERSON] з січня 2018 року не проживає в квартирі, на момент огляду відсутній в квартирі, його особистих речей не має (а. с. 18). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, його відсутність за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідач визнанню таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . На відшкодуванні судових витрат позивач не наполягала та просила не стягувати судовий збір з відповідача. На підставі ст. ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved