Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.01.2008 року вона з відповідачем уклали шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Лужанської селищної ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №03. Посилається на те, що припинення подружніх стосунків між ними відбулося через часті непорозуміння, що переростали у сварки, внаслідок чого втратилося почуття поваги та любові один до одного і тому просила позовні вимоги задовольнити. Крім того, просила стягнути з відповідача, аліменти на утримання дитини у розмірі по 1000 гривень щомісячно до досягнення повноліття, оскільки відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, жодної участі у їх житті не приймає, хоча є працездатним, а їй самій важко утримувати сина. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про підтримання позову та просила розглянути справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак подав заяву в якій вказав, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю, а щодо стягнення аліментів - визнав частково, так як на даний час ніде не працює, проживає з бабусею та дідусем похилого віку, та просив стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі по 450 гривень щомісячно до досягнення останнім повноліттям. Також просив справу розглянути без його участі. Відповідно до\~ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Так, судом встановлено, що сторони уклали шлюб 31.01.2008 року у виконавчому комітетом Лужанської селищної ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис №03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-МИ № 031245. На даний час сторони не підтримують подружні стосунки та не приймали мір до примирення та поновлення сім'ї. Відповідно до п.9\~ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР\~(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Відповідно до вимог\~ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.». За змістом ч.2 ст.\~104\~та ч. 3 ст.\~105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст. 110 цього Кодексу. З'ясувавши фактичні взаємостосунки між сторонами і дійсні причини позову про розірвання шлюбу, судом також враховуються\~ст. 51 Конституції України\~та\~ст. 24 Сімейного Кодексу України, у якій вказано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а документальне існування шлюбу між сторонами по справі не відповідає поняттю « сім'ї», як соціального інституту сучасного суспільства. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та з врахуванням норм\~\~ст. 112 СКУК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та дітей, інтересам суспільства, у зв'язку з чим, шлюб між сторонами повинен бути розірваний. Відповідно до\~ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів судом встановлено наступне: Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно свідоцтва про народження дитини, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-МИ № 093197. З довідки, виданої виконавчим комітетом Лужанської селищної ради Кіцманського району Чернівецької області № 2029 від 13.10.2016 року вбачається, що з [PERSON], [INFO], проживає та знаходяться на її утриманні син, [PERSON], [INFO]. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 р., статус рішення - остаточне). Статтею\~\~180 Сімейного Кодексу України\~визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ст. 183 Сімейного кодексу України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись на дитину визначається судом. Відповідно до п.п.3 п.17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру\~\~аліментів,\~\~суд\~\~повинен ураховувати:\~\~стан\~\~здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. Відповідно до\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184 цього Кодексу. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позивачка посилалася на те, що відповідач є працездатним, офіційно не працює, раніше отримував непостійний та нерегулярний заробіток, а тому може сплачувати аліменти на утримання дітей. Доказів на спростування чи підтвердження даних обставин відповідач суду не подав, тому суд приходить до висновку про те, що останній спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому, з врахуванням вищенаведених обставин, розумним, справедливим та співмірним розміром аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до досягнення сином повноліття, суд вважає суму у розмірі по 600 гривень. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно до\~ст.192 Сімейного кодексу України\~розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них, а також положення\~ст.185 Сімейного кодексу України\~щодо обов'язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз'яснює, що\~статтею 196 Сімейного кодексу України\~передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Враховуючи вищевикладені обставини, а також те що суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження доходу відповідача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У зв'язку із задоволенням позовних вимог судові витрати по справі, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 1280 гривень, підлягають стягненню з відповідача, так як позивачка була звільнена від їх сплати згідно ст.5 п.9 ЗУ «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене, ст.ст.\~84,\~105,\~112,\~180,\~181,\~182,\~183,\~184,\~191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial