Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила, до Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Фостяк Н.С. - державного кадастрового реєстратора відділу у Городоцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати незаконними і скасувати рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 141 від 23.12.1999 року та № 775 від 20.01.2006 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] ; визнати незаконними відповіді Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на заяву від 18.04.2017 р. та відповідь № 1308-0.2-5520/2-16 від 06.12.2016 р. на заяву від 23.11.2016 р., що надані позивачці структурним підрозділом - Відділом у Городоцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку [ADDRESS] серії ЯГ № 511686 та скасувати його державну реєстрацію; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку, площею 0.0669 га, що по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд як таку, що вибула до теперішнього володільця поза волею її власника; зобов`язати державного кадастрового реєстратора Відділу у Городоцькому районі Головного управління держгеокадастру у Львівській області внести до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку, площею 0.1001 га, що по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, здійснити її державну реєстрацію, сформувати поземельну книгу та ввести її шляхом внесення записів до неї; надати відомості з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, площею 0.1001 га, що по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку; вирішити питання судових витрат. Позов обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1000 га із кадастровим номером 4620987700:12:013:0067 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на території [ADDRESS] ( колишня [ADDRESS] ), котру вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2005 року, однак позбавлена можливості користуватись нею у повній мірі в силу накладення такої на частину належної відповідачеві [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 4620987700:12:013:0096. Вважає, що передача у власність оскаржуваним рішенням відповідачеві [PERSON] спірної земельної ділянки суперечить чинному на час виникнення спірних правовідносин земельному законодавству, а також має наслідком порушення її прав як суміжного землевласника, а також прав [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу, на підставі незаконного рішення відповідача Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області відповідач [PERSON] отримав оспорюваний Державний акт на право власності на земельну ділянку. За таких перелічених вище обставин, позивачка, із посиланням на положення ст. ст. ст. ст. 83, 91, 95, 116, 118, 152, 155, 158 ЗК України, ст. ст. 15-16, 21, 328 ЦК України, звернулась за захистом свого порушеного права до суду із даним позовом в обраний нею спосіб захисту. Позивачка у судових засіданнях щодо розгляду справи по суті позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, а також взявши до уваги додаткові письмові докази. У судове засідання не з`явилась, подала письмову заяву, в якій просила про розгляд справи без її участі. Представник відповідача - Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області - сільський голова - Торба А.М. у відзиві на позов такий заперечив, вказав, що рішення сільської ради щодо виділення [PERSON] земельної ділянки прийнято у відповідності до норм чинного на той час законодавства, зазначає, що саме виконавцем технічної документації невірно зазначено координати земельної ділянки [PERSON] у обмінному файлі, які були внесені сертифікованим інженером-землевпорядником до відомостей про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі (т. 2 а.с. 67-68). Представник Відділу у Городоцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в частині визнання незаконним та скасування рішення державного кадастрового реєстратора та зобов`язання його виправлення помилок щодо земельної ділянки, площею 0.10 га, що по [ADDRESS] , вважає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (т. 2 а.с. 101-107). [PERSON] проти задоволення позову заперечив, мотивуючи тим, що право на спірну земельну ділянку набув у законний спосіб, під час приватизації такої та виготовленні технічної документації відповідальними особами було перевірено всі належні йому документи, жодних зауважень щодо неправомірності винесення рішень органу місцевого самоврядування та виділення земельної ділянки йому у власність не було. Просить у позові відмовити. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] у судові засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, письмових пояснень по суті спору у запропоновані судом строки та порядку не подали. Від [PERSON] 18.03.2020 року та 09.06.2020 р. на адресу суду надійшли письмові заяви, у яких він просив проводити розгляд справи без його участі, при цьому висловив позицію на підтримання позовних вимог [PERSON] та просив позов задовольнити (т. 2 а.с. 246-248, т.3 а.с. 5-7). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ № 033291 вбачається, що рішенням Суховільської сільської Ради народних депутатів № 279 від 15.05.1996 р. [PERSON] на підставі її письмової заяви від 06.05.1996 р. надано у власність земельну ділянку, площею 0.10 га по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ № 033291, що зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1445 (т. 1 а.с. 51, 87, 87 зворот.). Як вбачається із копій договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСІ № 225874, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66116639 від 18.08.2016 р., 08.08.2005 р. позивачка [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку, площею 0.1000 гектарів у межах згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки, розташовану на території с. Суховоля Городоцького району Львівської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кад. № 4620987700:12:013:0067 (т. 1 а.с. 27, 28, 30). Отже, позивачка [PERSON] на цей час є власником зазначеної земельної ділянки, рішення про передачу якої в приватну власність первісному власнику - [PERSON] прийнято органом місцевого самоврядування - Суховільською сільською радою від 15.05.1996 року в межах своєї юрисдикції. Із копії Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 913051 від 26.03.2009 р., серії ЛВ 5104 від 09.07.1996 р., серії ЛВ 4129 від 29.11.1995 р., вбачається, що рішеннями Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 21.07.1995 р., від 18.10.1995 р. та від 19.11.2008 року було надано у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0.0893 га, 0.2887 га, та 0.2533 га відповідно на території с. Суховоля Городоцького району Львівської області також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 196-198). Разом з тим, рішенням Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 141 від 23.12.1999 р. надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] , надано дозвіл на право виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 138, 140). З огляду на те, що оскаржуваними рішеннями сільської ради порушуються права землевласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що в свою чергу тягне за собою накладення земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] . У відповідності до ч. 3 ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року, чинного на час виникнення правовідносин, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`якове прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Суд при вирішенні даного спору керується, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, власниками земельних ділянок, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 статті 122 ЗК України передбачено, що міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 22 ЗК України, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно статті 23 Кодексу, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення правовідносин, порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 8 «Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», затвердженого Постановою КМУ № 677 від 26.05.2004 р. передбачено, що вимоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюється нормативно-технічною документацією із землеустрою. З огляду на наведене, рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 141 від 23.12.1999 р. «Про надання земельної ділянки у приватну власність для будівництва індивідуального будинку гр. [PERSON] » було винесено органом місцевого самоврядування на земельну ділянку, яка на час винесення вказаного рішення Суховільській сільській раді не належала, оскільки право власності на таку належало [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , таке скасовано не було, крім того, спірна земельна ділянка частково накладалась на земельні ділянки вищевказаних осіб та на дорогу загального користування. Крім того, цю ж земельну ділянку - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кад. № 4620987700:12:013:0096, Рішенням 21 сесії 4 скл икання Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 775 від 20.01.2006 р. [PERSON] надано у приватну власність, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 511686, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів № 01.06.450.01691 (т. 1 а.с. 137, 177). Так, у суді встановлено, та відповідачем [PERSON] не заперечується, що рішенням Суховільської сільської ради № 775 від 20.01.2006 р. йому надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку [ADDRESS] . Між тим, із рішення виконавчого комітету Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 128, вбачається, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, спірна земельна ділянка знаходилась на [ADDRESS] , яку було переіменовано на вулицю Н. Яремчука лише 28.11.2013 року (т. 1 а.с. 33). У відповідності до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Із Висновку експертів комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 3411-3416 від 29.05.2019 р. вбачається, що встановити чи накладається та в якій площі земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4620987700:12:013:0096, площею 0.1000 га, що по [ADDRESS] , належна [PERSON] , на земельні ділянки, кадастровий номер 4620987700:12:013:0067, площею 0,1000 га, що по [ADDRESS] , та належній [PERSON] , кадастровий номер 4620987700:12:009:0138, площею 0,1359 га, що в с. Суховоля Городоцького району Львівської області, та належній [PERSON] , кадастровий номер 4620987700:12:009:0153, площею 0,1217 га, що в с. Суховоля Городоцького району Львівської області, та належній [PERSON] , а також, на дорогу, не вдалось можливим, оскільки технічна документація із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] в експертну установу не надходила, станом на час проведення оглядів об`єктів дослідження на місці їх знаходження останній присутнім не був та свою земельну ділянку до огляду та обмірів не представив (т. 2 а.с. 181-189). Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до ЗК України; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до ЗК України; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч. 1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України,статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що земельна ділянка, площею 0.1001 га була виділена [PERSON] рішеннями Суховільської сільської ради з порушенням земельного законодавства. З огляду на наведене, оскільки оспорюваний Державний акт видано [PERSON] на підставі рішень органу місцевого самоврядування, які визнано судом незаконними (недійсними), є підстави для задоволення позовної вимоги також у частині визнання недійсним Державного акту на право власності на землю серії ЯГ № 511686, виданого Суховільською сільською радою від 29.12.2006 року [PERSON] та скасування його державної реєстрації в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 01.06.450.01691. Щодо позовної вимоги про зобов`язання державного реєстратора внести до Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку, площею 0.1001 га, що по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, здійснити її державну реєстрацію, сформувати поземельну книгу та ввести її шляхом внесення записів до неї та надати відомості з Державного земельного кадастру щодо неї, суд зазначає наступне. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. За таких обставин, суд дійшов висновку, що зобов`язання державного кадастрового реєстратора виправити у державному земельному кадастрі та в інших матеріалах помилок щодо земельної ділянки, площею 0.10 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 4620987700:12:013:0067 та видати [PERSON] витяг з Державного земельного кадастру на цю земельну ділянку було б формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Таким чином, оскільки суд визнає незаконними та скасовує рішення органу місцевого самоврядування і Державний акт на право власності на земельну ділянку, то підстав для витребування спірної земельної ділянки, суд не вбачає, а тому вважає, що в задоволені вказаної позовної вимоги необхідно відмовити.

Outcome: partial