Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без письмової згоди батька. Так позивачка просить надати неповнолітній донці, [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до Країни Люксембург без письмового дозволу її батька [PERSON], починаючи з жовтня 2016 року і до [INFO] року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2005 року по 03 березня 2009 рік. Від спільного проживання в шлюбі, у них народилася дочка [PERSON], яка після розірвання шлюбу з відповідачем постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач багато років взагалі не цікавиться здоров'ям та життям дочки. Ніякої участі у її вихованні та догляді не бере, матеріально ніколи не допомагав і не допомагає. Після розірвання шлюбу відповідач в Республіці Таджикистан створив іншу сім'ю і має двох малолітніх дітей. Останнє відоме місце проживання відповідача це гуртожиток [ADDRESS], де він був зареєстрований. 31 травня 2016 року вона уклала другий шлюб з громадянином Великого Герцогства Люксембург, який проживає і працює там же. Вона має намір періодично тимчасово виїжджати до Великого Герцогства Люксембург до чоловіка разом із своєю неповнолітньою дочкою для возз'єднання сім'ї. Вони з дочкою неодноразово зверталися до відповідача, як усно так і письмово з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл дочці на тимчасові виїзди за межі України до Країни Люксембург разом з матір'ю. Але відповідач відмовлявся надати такий дозвіл, а останній раз взагалі не відповів. При цьому будь-яких обґрунтувань своїх відмов, відповідач ні їй, ні дочці не надавав і свого місця проживання не зазначав. Тому, на підставі ст. ст.7, 150, 155 СК України, Конвенції та Декларації прав дитини, просила її позовні вимоги задовольнити. У своїй письмовій заяві, позивачка просила розглянути справу без її участі, на підставі наданих доказів і позов задовольнити. У разі неявки відповідача в судове засідання, просила розглянути справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не прибув. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку встановленому законом через засоби масової інформації, оскільки згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, відповідач був знятий з реєстраційного обліку 05 листопада 2011 року по гуртожитку [ADDRESS] і інше місце реєстрації його проживання не відоме. Причини неявки в судове засідання відповідач не повідомив. На підставі заяви позивачки та положень ст. ст. 224-226 ЦПК України, суд розглянув справу в заочному порядку. Вивчив матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні та досліджених доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Так судом встановлено, що під час перебування позивачки і відповідача в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2005 року по 03 березня 2009 року, у них, [INFO] року народилася дочка [PERSON]. 03 березня 2009 року, позивачка і відповідач свій шлюб розірвали і стали проживати окремо. Дочка [PERSON] залишилася проживати з матір'ю, позивачкою по справі, з якою проживає по теперішній час в квартирі [ADDRESS], знаходячись на її повному утриманні та вихованні, що підтверджується копією рішення Київського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу, Свідоцтвом про розірвання шлюбу та довідкою №486-2016/с від 11 липня 2016 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-комунальний сервіс». Будь-які факти про участь відповідача у вихованні та утриманні дочки, яка проживає окремо від нього, в судовому засіданні не встановлені. Неповнолітня [PERSON] навчається в загальноосвітній школі №63 м. Одеси в 4-Б класі. Крім того, неповнолітня [PERSON] займається на курсах іноземної мови «Лигвард», розташованих у м. Одесі по вулиці Островського,4 та танцями в студії Євгена Панченко «Сан-Ремо», за що оплату здійснює позивачка по справі, сприяючи повно всебічному розвитку своєї дочки. 31 травня 2016 року, позивачка вийшла заміж за громадянина Великого Герцогства Люксембург, [PERSON], який працює і постійно проживає в зазначеній Республіці. (л.с. №10). Урядом Великого Герцогства Люксембург, в особі Міністерства закордонних і європейських справ, затверджено заяву позивачки [PERSON] та її чоловіка на возз'єднання родини разом із дочкою [PERSON], відповідно до яких вони повинні прибути до дипломатичного представництва або консульства Люксембург в Україні з метою отримання візи «D», про що свідчать листи Імміграційного управління вказаного вище Уряду Великого Герцогства Люксембург.. Згідно ч.2, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України: - оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно довідки Головного управління міністерства внутрішніх справ в Одеській області за номером №301316 від 14 березня 2007 року, [PERSON] надано статус громадянина України на підставі пункту 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» від 16 червня 2005 року . На прохання позивачки про надання згоди на тимчасовий виїзд дочки за межі України до Великого Герцогства Люксембург, відповідач не реагує, знявся з реєстраційного проживання по місту Одесі та області і його місце проживання та знаходження невідоме, що підтверджується листом позивачки на адресу відповідача від 28 липня 2016 року, направленого замовною поштою та довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ України в Одеській області. Будь-яких обґрунтувань, щодо причин ненадання дозволу своїй дочці [PERSON] на виїзд за межі України, відповідач ні позивачці, ні суду не надав. Згідно ч.7 ст. 7 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 150 СК України - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ч.2 ст. 154 СК України - батьки мають право звернутися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав і обов'язків дитини, а також непрацездатних сина, дочки, як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII встановлено, що проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до пп. 4 п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724) (далі «Правил») перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: проїзний документ дитини. Частиною 3 «Правил» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п. 4 «Правил» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд вважає, що виїзд дитини спільно з матір'ю за межи України з метою відпочинку та здійснення туристичних поїздок не позбавляє права відповідача на здійснення своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини. При цьому, суд не надає права на виїзд на постійне місце проживання дитині. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що своїми діями та бездіяльністю, щодо ненадання дозволу дочці на виїзд за межі України у супроводі матері, відповідач порушує права та свободи неповнолітньої дочки [PERSON]. Тому позовні вимоги, щодо надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Великого Герцогства Люксембург до її повноліття, а саме, до [INFO] року, без письмової згоди батька [PERSON], правомірні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved