Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, до [PERSON] в її інтересах та в інтересах її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням. У уточненій позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до реєстраційного посвідчення Волинського обласного бюро технічної інвентаризації про право особистої власності на жилий будинок від 01.03.1196 року їй був переданий на праві приватної власності будинок з надвірними господарськими будівлями під номером 10 по вулиці Дорошенка, м. Володимир-Волинський, Волинської області. Між її сином та невісткою [PERSON] в даний час розірвано шлюб. Відповідач та її діти на даний час більше шести років не проживають в даному будинку по вул. Дорошенка, буд. 10, м. Володимир-Волинський, Волинської області. Останнє їй відоме місце проживання відповідачів за адресою: вул. І. Огієнка, буд.8. м. Володимир-Волинський, Волинська область. Фактично відповідачі не проживають по місцю реєстрації з 2011 року. Добровільно знітись з реєстрації відповідачі не бажають, що створює їй перешкоди в користуванні власним житлом. Просить визнати [PERSON], [PERSON], а також неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку №10 по вул. Дорошенка в м.Володимир-Волинський Волинської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнала, покликаючись на відсутність можливості зареєструвати своє та дітей місце проживання, оскільки її колишній чоловік з яким вони спільно побудували житловий будинок по вул. І. Огієнка, буд.8. м. Володимир-Волинський, у якому вони проживають без реєстрації близько семи років, не зданий в експлуатацію з вини чоловіка, який є забудовником і не бажає проводити державну реєстрацію цього будинку. Неодноразово наголосила на тому, що наміру проживати у будинку, належному позивачу, вона та її діти не мають. Відповідач [PERSON] для участі у розгляді справи повторно не з»явилась, заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не подала. Представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в інтересах дітей позов не визнала, покликаючись на те що діти повинні мати зареєстроване місце проживання. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивач є співвласником житлового будинку №10 по вул. Дорошенка в м.Володимир-Волинський, Волинської області, що стверджується реєстраційним посвідченням на її ім.»я та оглянутими матеріалами інвентаризаційної справи на вказаний будинок, у якій міститься копія договору дарування його частини у розмірі 39/100 [PERSON] Як вбачається з копії будинкової книги та пояснень відповідачки, в належному позивачу на праві спільної часткової власності будинку зареєстроване місце проживання також і відповідачів по справі та малолітніх дітей. Доводи позивача про те, що відповідачі більше року не проживають у спірному будинку, підтверджуються як поясненнями самої відповідачки [PERSON], так і показаннями допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], які ствердили що відповідачі не проживають у спірному будинку більше шести років, оскільки проживають у збудованому відповідачкою та її чоловіком, шлюб з яким розірвано, будинку, а також актом обстеження умов проживання. Враховуючи ту обставину, що відповідачі та діти відповідача не проживають у спірному житловому приміщенні понад один рік, проживають за іншим місцем проживання, тому позовні вимоги в частині визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід задовольнити. Витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, відповідно до ст..88 ЦПК України суд присуджує за рахунок обох відповідачів в рівних частинах. На підставі викладеного, ст.405 ЦК України,

Outcome: approved