Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смертю працівника на виробництві. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 10.05.1994 року на території цеху ремонту металургійних печей «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АМКР», під час виконання трудових обов'язків вогнетривника внаслідок попадання під дію натяжного барабану працюючого стрічкового конвеєру, загинув її чоловік [PERSON]. Згідно з актом форми Н-1 про нещасний випадок було встановлено вину посадових осіб підприємства, вину самого [PERSON] матеріалами розслідування не встановлено. Внаслідок смерті чоловіка позивачці завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона втратила рідну людину та зазнала сильного нервового потрясіння. Смерть чоловіка змусила позивача змінити свій звичайний уклад життя, адже після смерті чоловіка була змушена самостійно виховувати та утримувати малолітню дочку, а також самостійно заробляти собі на життя, оскільки заробіток чоловіка була основним джерелом доходу сім'ї. Том, просить суд стягнути з ПАТ «АМКР» на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю чоловіка на виробництві, 176000 грикень, без утримання податку на доходи фізичних осіб. Ухвалою від 03.03.2018 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Учасники справи не скористались правом подати клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін. Позивач та його представник станом на 11.04.2018 року, правом відповіді на відзив не скористались. Представник відповідача ПАТ «АМКР» Товкун А.В. подала до суду відзив, згідно якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що події, які стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01.01.2004 року, а тому до вказаних правовідносин не може бути застосовано вимоги діючого ЦК України. Посилаючись на ст. 456 ЦК УРСР в редакції 1963 року, вказує, що позивачем не надано доказів того, що вона перебувала на утриманні загиблого чоловіка. Суд, дослідивши письмові докази цивільної справи, відзиви представників відповідачів, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з травня 1994 року, коли з [PERSON] - чоловіком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу позивач перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 17.10.1986 року (а.с. 12). 10.05.1994 року при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт №23/1 (Форма Н-1) про нещасний випадок (а.с. 4-5). Згідно з п. 11.3 вказаного акту причиною нещасного випадку стала незадовільна організація робіт, виражена в неоформленні бригади вогнетривників в наряді-допускі, виконанні робіт по очищенню від вапняка натяжної станції при працюючому конвейєрі. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст. 58 Конституції України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об'ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно зі ст.450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов'язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до ч.2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно з ч.1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Свої моральні страждання, пов'язані зі смертю чоловіка позивач оцінює в розмірі 176000,00 гривень. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, настання у зв'язку з цим негативних змін у житті, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації від ПАТ «АМКР» спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 80000,00 гривень. Щодо вимоги про стягнення 176000,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд, стягує з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial