Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON], в інтересах яких діє [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. При цьому позивачка посилається на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло вона та відповідач [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], в рівних частках. В квартирі також зареєстровані діти відповідача - [PERSON] та [PERSON]. Однак, відповідач разом з дітьми в квартирі не проживають з січня 2014 року. Позивачка зазначила, що реєстрація онуків у квартирі створює їй перешкоди в реалізації права власності, а також змушує нести додаткові витрати по утриманню квартири, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в заяві, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], який діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, яке відбулося 29 листопада 2016 року позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. В останнє судове засідання відповідач не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Третя особа: [PERSON] та її представник - [PERSON] заперечували проти задоволення позову. При цьому [PERSON] пояснила, що вона разом зі старшою донькою [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Двоє молодших дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані разом з батьком відповідачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Однак, на протязі останніх двох років, вона разом з трьома дітьми проживає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] вважає, що відповідач повинен забезпечити дітей житлом, а тому просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1998 року №0800, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району, зареєстрованому 17 серпня 1998 року в КП «ОМБТІ та РОН» під №915 стр. 49 кн.276пр., позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] з 18 вересня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі в якому народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до Довідки КП «ЖКС «Вузівський» за №66 від 14 січня 2016 року, в спірній квартирі, крім позивачки, зареєстровані її син - відповідач [PERSON] та малолітні онуки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 03 жовтня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано (цивільна справа №521/15023/16-ц). При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було встановлено, що, як зазначив позивач, з 29 січня 2016 року сторони проживають окремо, після розірвання шлюбу діти залишаться проживати разом з матір'ю. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, згідно Акту від 14 січня 2016 року, за підписом сусідів позивачки [PERSON] та [PERSON], які посвідчені підписом начальника та печаткою КП «ЖКС «Вузівський», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS], не проживають з січня 2014 року. Згідно ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або за законом. Суд може визнати особу, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З досліджених судом доказів встановлено, що малолітні [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживають понад рік, а постійно проживають разом зі своєю старшою сестрою та матір'ю - третьою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Зазначені обставини також визнала третя особа [PERSON], а тому суд не вбачає порушень прав дитини, визначених Законом України «Про охорону дитинства». Нормою ч.1 ст. 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 383 та ст. 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;тощо. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При таких обставинах та враховуючи, що будь-яких вимог про вселення у спірну квартиру сторонами не заявлялось, суд вважає, позовні вимоги [PERSON], обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved