Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що згідно особового рахунку в квартирі [ADDRESS] , вона зазначена як квартиронаймач, згідно рішення виконкому Луцької міської ради № 248. Також у вказаній державній квартирі зареєстрована її сестра - [PERSON] . З часу реєстрації, в даній квартирі відповідач не проживає, жодного разу не навідувалась за місцем своєї реєстрації та не сплачувала комунальні послуги. У квартирі також, відсутні речі відповідача. Вказує, що перебування відповідача зареєстрованою в державній житловій квартирі, якою вона користується, не дає їй (позивачу) можливості оформити приватизацію. З врахуванням наведеного, на підставі ст. 71, 72 ЖК України, просить суд, визнати [PERSON] такою, що втратив право на користування житловою квартирою [ADDRESS] . Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року заочне рішення від 26 березня 2018 року скасоване та справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні. У письмових поясненнях відповідач вказує, що починаючи з 2008 року, коли між нею та позивачем погіршилися відносини, остання почала чинити перешкоди в доступі до спірної квартири, однак, вона ніколи не втрачала інтерес до житла і не припиняла там тимчасово мешкати, зберігати свої речі та сплачувати комунальні послуги. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві. Крім того, позивач в попередньому судовому засіданні суду пояснила, що на підставі заочного рішення суду від 26 березня 2018 року, зняла відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та приватизувала спірну квартиру. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав на підставі письмових пояснень. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.05.1996 року № 248 [PERSON] видано ордер на жиле приміщення в [ADDRESS] . Згідно особового рахунку в квартирі [ADDRESS] також зареєстрована відповідач [PERSON] , як сестра квартиронаймача (а.с. 3а). У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що за останні десять років не бачили відповідача за зареєстрованим місцем проживання, хоча постійно спілкуються та відвідують позивача, будь-які відомості про спілкування позивача з відповідачем їм не відомі. З актів обстеження квартири для встановлення паспортного режиму від 09.09.2008 року, 31.07.2012 року, 26.07.2013 року, 01.08.2014 року, встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 18.12.1996 року, однак з дня реєстрації не проживає за вказаною адресою (а.с. 4-7). Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13.08.2010 року, надано правову оцінку вищезазначеним актам перевірки паспортного режиму, та встановлено, що відсутність відповідача у спірному приміщенні не можуть бути беззаперечним доказом факту не проживання без поважних причин [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] та що остання втратила інтерес до неї (а.с. 31-33). На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі. Відтак, зазначені акти не беруться судом до уваги, як належний доказ у справі. Також, свідок [PERSON] , що являється сусідкою позивача та подругою відповідача, в судовому засіданні суду пояснила, що після смерті батька сторін, позивач перестала пускати відповідача в квартиру, хоча після виїзду зі спірної квартири [PERSON] власних речей не забирала. Також зазначила, що достеменно знає, що [PERSON] сплачує комунальні послуги, оскільки, неодноразово отримувала кошти від останньої для оплати комунальних послуг по [ADDRESS] . Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснює оплату комунальних послуг за спірну квартиру, а відтак, не втратила інтерес до майна. При цьому, суд критично ставиться та не бере до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки, дані свідки, підтвердивши відсутність відповідача у зазначеній квартирі останні десять років, не змогли вказати на причини такої відсутності. Відтак, судом не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] будучи членом сім`ї наймача жилого приміщення, понад шість місяців без поважних причин не проживала в ньому. Разом з тим, у відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] на підставі заочного рішення суду від 26 березня 2018 року зняла з місця реєстрації [PERSON] та приватизувала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 30). Отже, з отриманням позивачем свідоцтва про право власності на спірне житло, змінився його правовий статус з комунального житлового фонду на приватний житловий фонд, а тому доказуванню підлягають обставини, передбачені ст. 405 ЦК України, а не ст. 71 ЖК України. В процесі розгляду справи, позивачем не надано доказів на підтвердження не проживання відповідача як члена сім`ї власника без поважних причин протягом одного року, а саме з підстав передбачених ст. 405 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed