Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яким просить визнати дійсним договір позики грошових коштів, укладений нами 17 липня 2019 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17 липня 2019 року між нею та відповідачем [PERSON] укладений договір позики, за яким позивач надала у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, еквівалентних на день підписання договору 156000,00 грн.. В свою чергу [PERSON] , як власник Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в якості забезпечення договору позики від 17 липня 2019 року зобов`язався у разі неповернення позиченої ним суми в строк, відповідно до договору позивач здобуває право вимоги визнання за собою права власності на нерухоме майно відповідача, а саме Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначила, що згідно з зазначеним договором позики, позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позивачу кошти до 27 липня 2019 року, проте до теперішнього часу відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув. Тому позивач просить визнати договір позики, укладений між нею та відповідачем 17 липня 2019 року дійсним та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року провадження в порядку загального позовного провадження та призначено у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначеного до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , який діє на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду надав заяву про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, просив справу розглядати без його участі. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 17 липня 2019 року між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі уклали договір позики, за яким позивач надала у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, еквівалентних на день підписання договору 156000,00 грн.. В свою чергу [PERSON] , як власник Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в якості забезпечення договору позики від 17 липня 2019 року зобов`язався у разі неповернення позиченої ним суми в строк до 27 липня 2019 року. Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як вбачається з п.4 договору позики, укладеного 17.07.2019 між сторонами, у разі неповернення суми боргу у строк (до 27.07.2019), позикодавець [PERSON] , набуває право вимоги визнання за собою права власності на нерухоме майно позичальника, а саме Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , яке належить позичальнику за договором дарування від 08.10.2001. Так, згідно із ст. 546 ЦК України одним з видів забезпечення виконання зобов`язання є застава. Тобто, фактично зі змісту договору позики вбачається, що видом забезпечення виконання зобов`язання є застава належного позичальнику нерухомого майна. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Відповідно до ст. 577 ЦК України, застава оформлюється договором, який укладається у письмовій формі, а застава нерухомого майна (іпотека), крім того, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. І ст.209 та ч. І ст.210 ЦК правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до роз`яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З урахуванням положень статей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, і не підлягають державній реєстрації; визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов`язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Відтак, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Також, відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору позики дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачем позову спростовує посилання позивача на невиконання відповідачем спірного договору та вказує лише на небажання нотаріально посвідчувати договір відповідно до вимог законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed