Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради, про визнання права власності на майно у звязку з втратою правовстановлюючого документа. В обґрунтування позову (з урахуванням уточненої позовної заяви) зазначила, що згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної приватної власності належить 57/100 частин квартири [ADDRESS]. 43/100 частин зазначеної квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 20.05.2010. Однак у звязку із тим, що [PERSON] втратила свідоцтво про право власності на квартиру № 2054, видане ПАТ «Запоріжкокс» 4 березня 1999 р., вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на квартиру. Посилаючись на вимоги ст. 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просила визнати за нею право власності на 57/100 частин вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 09.08.2016 р. до участі у справі залучено Запорізьку міську раду, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с. 34). 04.10.2016 р. [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], третя особа - Запорізька міська рада, в якому він зазначив, що згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру [PERSON]М та [PERSON] на праві спільної сумісної приватної власності належить 57/100 частин квартири [ADDRESS]. 43/100 частин зазначеної квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 20.05.2010. Однак у звязку із тим, що [PERSON] втратив свідоцтво про право власності на квартиру № 2054, видане ПАТ «Запоріжкокс» 4 березня 1999 р., він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на квартиру. Посилаючись на вимоги ст. 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просив визнати за ним право власності на 57/100 частин вищевказаної квартири. Ухвалою суду від 04.10.2016 року обєднані в одне провадження зустрічна позовна заява [PERSON] з первісним позовом [PERSON]. Від усіх учасників процесу надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, з огляду на що суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру № 2054 від 04 березня 1999 р., виданого ПАТ «Запоріжкокс», з матеріалів інвентаризаційної справи на нерухоме майно ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», отриманої на виконання ухвали суду від 07.07.2016 р. (вих. № 9879 від 07.09. 2016 р.), квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності громадянам [PERSON] та [PERSON] 57/100 частин (а.с.46). Як встановлено судом, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру № 2054 від 04.03.1999 р. втрачено. Можливість отримання дубліката відсутня. Відповідно до договору дарування від 20 травня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 3-843, [PERSON] подарувала [PERSON] 43/100 частин квартири [ADDRESS]. [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказані 43/100 частин квартири у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2010 р., виданим ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1)\~\~\~\~якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2)\~\~у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності\~\~у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати\~\~у відповідних органах\~\~дублікат правовстановлюючого документа. В даному випадку як [PERSON], так і [PERSON] мають намір зареєструвати своє право власності на 57/100 частин квартири. Однак, за відсутності умов для реєстрації права власності (відсутність оригінала правовстановлюючого документа, відсутність можливості отримати його дублікат), вони позбавлені можливості оформити своє право власності. Отже, в даному випадку відсутній інший, крім судового, порядок для відновлення порушеного права сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення їх часток, а право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. Як вбачається з позовної заяви (з урахуванням уточнень) [PERSON] та зустрічної позовної заяви [PERSON], вони просять визнати за кожним право власності на 57/100 частин квартири [ADDRESS], яка належність їм на праві спільної сумісної власності Однак з копії свідоцтва № 2054 від 04.03.1999 про право власності на 57/100 частин квартири [ADDRESS], випливає, що вказані 57/100 часток належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тобто без виділу частки кожного співвласника. З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON], внаслідок чого за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право спільної сумісної власності на 57/100 частин квартири [ADDRESS].

Outcome: partial