Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона володіє квартирою [ADDRESS] на праві приватної власності. З відповідачем вона перебувала у шлюбі з 10 лютого 1989 року, який на даний час розірвано. [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі, проте фактично у ній не проживає з 09 липня 2013 року по даний час. Вважає, що відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS], виходячи із норм ч.1 ст.71 ЖК України, оскільки не проживає у ній більше шести місяців, не сплачує комунальних платежів за її утримання, а тому дана квартира не може вважатись його місцем проживання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, суду пояснив, що спірна квартира придбана за спільні кошти під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому [PERSON], як співвласник квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право на користування належним йому житловим приміщенням. Крім цього, вказав, що позивач чинить перешкоди [PERSON] у користуванні спірним житлом, що підтверджено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року. Враховуючи наведені обставини у позові просить відмовити Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 04 лютого 2005 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №1211 від 29 листопада 2004 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 20 лютого 2004 року по даний час. Як вбачається із представлених позивачем у судовому засіданні актів від 12 вересня 2013 року, від 18 листопада 2013 року, від 13 січня 2014 року, складених комісією та підписаних головою ОСББ «Симоненка-5», [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 09 липня 2013 року по даний час. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення в квартиру вирішено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, яке набрало законної сили, зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду змінено в частині правового обґрунтування, в решті - залишено без змін. Як вбачається із зазначеного рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, «…квартира [ADDRESS] набута сторонами під час шлюбу в житлово-будівельному кооперативі, членом якого була [PERSON], що вбачається з ордера на житлове приміщення в будинку ЖБК №360 серія МК від 30.08.1991 року, виданого на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК №87 від 08.08.1991 року. Згідно довідки ОСББ «Симоненка» від 10.01.2014 року за №1 вбачається,що перший внесок за кооперативну квартиру був сплачений 29.10.1990 року в сумі 3963,07 крб. В подальшому було сплачено 20.01.1992 року - 7000 крб. та 17.12.1992 року - 4000 крб. Дані обставини визнано відповідачкою і в запереченнях на позовну заяву позивача…Пайові внески були сплачені в період шлюбу, тому вони є спільною власністю подружжя, а отже позивач є співвласником квартири…». Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судовим рішенням встановлено, що пайові внески за квартиру [ADDRESS] сплачено в період шлюбу, вони є спільною власністю подружжя, а тому [PERSON] є співвласником спірної квартири. Крім цього, як вбачається із рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року, відповідача було вселено у зазначену квартиру, через те, що [PERSON] чинила йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням та відмовлялась надати ключі від вхідних дверей, не впускала його у житло. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 статті 60 ЦПК України зобов»язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. В судовому засіданні позивачкою не доведено ті обставин, що відповідач був відсутній за місцем його реєстрації та постійного проживання у квартирі [ADDRESS] без поважних причин. Крім цього, суд констатує те, що відповідачу у користуванні спірним житловим позивачем чинилися перешкоди, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року, внаслідок чого, його було вселено у зазначену квартиру, тому не бере до уваги показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також акти представлені позивачкою. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову позивачці слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed