Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відділення №9 філії «Одеське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» з вимогами стягнути солідарно з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відділення № 9 Філії «Одеське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] суму вкладу в розмірі 1 050 400 гривень, проценти за договором банківського вкладу у розмірі 48 347,28 гривень та судові витрати. В обґрунтуванні своїх вимог, [PERSON] посилається на наступне. 24 травня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 9 філії «Одеське РУ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір № 4797/6-13 про банківський строковий вклад «Стандарт» на 6 місяців в іноземній валюті, тобто до 24.11.2013 року. За умовами Договору, термін дії Договору було продовжено на один місяць. Після спливу вказаного терміну, Договір було продовжено на 3 місяці з наступним його продовженням на той же строк на умовах і розміром процентної ставки, визначених договором. 01.12.2013 року [PERSON] звернулась до Відділення № 9 філії «Одеське РУ ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з проханням видати грошові кошти та проценти, визначені умовами договору. А 13.12.2013 року [PERSON] подала таку ж заяву до управління філіалом «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит». 31 січня 2014 року [PERSON] отримала відповідь від управління філіалом «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яким повідомлено про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи. Процентна ставка за договором від 24.05.2013 року становить 7 % річних, яка нараховується за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного в п.1.1 договору - з 24.05.2013 по 24.12.2013 року, та за розрахунком позивача становить 3 614,25 доларів США, тобто 48 347,28 гривень. Позивач у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась. Представники позивача - [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні підтримали вимоги уточненої позовної заяви та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - Нестеренко Д.Г., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог мотивуючи тим, що позовні вимоги безпідставні, оскільки договір 24.05.2013 року № 4797/6-13 позивач укладав не з банком, кошти позивача до банку не надходили. Сам договір виник в наслідок злочинних дій [PERSON], тому, на підставі ст.. 228 ЦК України, такий договір є нікчемним. Крім того, представник відповідача посилався на відсутність повноважень у [PERSON] на підписання такого роду договорів 24.05.2013 року, оскільки довіреність відповідач їй не надавав. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 травня 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в собі Начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» ПАТ «Фінанси та Кредит» [PERSON], що діє на підставі Положення про відділення та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.03.2013 року, з однієї сторони, і [PERSON] з іншої сторони, уклали договір № 4797/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в іноземній валюті. Відповідно до п.1.1, 1.2 вказаного договору, клієнт, позивач по справі, вносить, а банк, відповідач по справі, приймає грошові кошти на вкладний рахунок № [NUMBER] у сумі 80 000 доларів США, на строк з 24.05.2013 року по 24.11.2013 року. Термін дії може бути продовжено на 30 днів по згоді сторін. За час користування коштами вкладу протягом строку, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 7,00% річних. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини відрізняється від інших юридичних фактів тим, що є вольовими актами, спрямовані на досягнення певного правового результату, завжди є діями фізичної та/або юридичної особи, завжди є правомірними діями, що тягнуть за собою виникнення або видозміни регулятивних цивільних правовідносин, воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків, правочини є діями, що опосередковують динаміку цивільних відносин між фізичними та юридичними особами. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Суд звертає увагу на додержання сторонами вимог ст.. 203 ЦК України при укладанні договору, які є обов'язковими для чинності правочину. Відповідно до ч.2 зазначеної статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Насамперед, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Тобто, дієздатність юридичної особи здійснюється її органами, які діють відповідно до установчих документів та закону. Дії органів юридичної особи розглядаються як дії самої юридичної особи. Вони здійснюються органами без особливої на те довіреності і створюють права та обов'язки безпосередньо для юридичної особи. Зміст дієздатності юридичної особи складається з трьох основних елементів: 1) правочиноздатність юридичної особи, яка може бути визначена як її здатність бути стороною правочину, у тому числі, здатність самою здійснювати правочини. Правочиноздатність юридичної особи здійснюється від її імені на підставі відповідного повноваження або органом юридичної особи, або учасником юридичної особи, або за допомогою інституту представництва. Здійснення правочиноздатності юридичної особи через її органи не є представництвом, а має вважатися діями безпосередньо самої юридичної особи. Здійснення правочиноздатності юридичної особи через її учасників слід вважати представництвом із застосуванням внаслідок цього до даних відносин положень глави 17 ЦК1; 2) здатність самостійно здійснювати цивільні права і виконувати обов'язки; 3) деліктоздатність, тобто здатність нести відповідальність за цивільні правопорушення. Той факт, що від імені юридичної особи виступають конкретні фізичні особи, не змінює самостійного характеру волі, поведінки і відповідальності юридичної особи за свої дії в цивільних правовідносинах. Вина юридичної особи є її власна вина, а не вина її органів, засновників (учасників), працівників або інших осіб. В своїй заяві про вчинення злочину від 17.01.2014 року, адресовану Начальнику УДСБЕЗ Головного управління МВС України в Одеській області, філією «Одеське РУ» ПАТ «Фінанси та Кредит» зазначено, що договір від 24.05.2013 року та квитанція № 1 про надходження коштів на депозитний рахунок, скріплені печаткою Відділення № 9 та підписані від імені АТ «Банк «Фінанси та Кредит» начальником Відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» [PERSON], яка працювала на посаді начальника Відділення № 9 з 18.03.2012 року (наказ № 12-ЛС від 15.03.2012 року) по 06.08.2013 року (наказ № 135-ОС від 06.08.2013р.), а з 06.08.2013 року на посаді керівника з організації роботи Відділення № 9. З огляду на такі обставини, суд вважає, що посилання представника відповідача на відсутність у [PERSON] повноважень на укладення договорів від імені відповідача, через відсутність довіреності, не обґрунтовані та помилкові, а довідку нотаріуса [PERSON] від 24.05.2013 року, суд вважає недостовірним доказом, оскільки підписуючи спірний договір [PERSON] діяла саме від імені відповідача та отримувала кошти від позивача саме як дієвий орган банку. Органи чи інші особи, які виступають під імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Порушення цього обов'язку призводить до негативних наслідків у внутрішніх відносинах юридичної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦК, члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Ці збитки відшкодовуються за рахунок їхнього власного майна. Водночас, порушення обов'язків, установлених абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК, не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами від імені юридичної особи з третіми особами. До того ж, намір позивача був спрямований на створення фінансових правовідносин саме з банком, а не з фізичною особою, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору. Після підписання договору 24.05.2013 року позивачу була видана квитанція про надходження коштів на депозитний рахунок. Сам внутрішній технічний порядок прийняття та відкриття вкладу, установлений банком, для суду не має значення, оскільки дотримання органом банку, в даному випадку начальником відділення, цього порядку є внутрішньою взаємодією самого банку як юридичної особи з його органами. Тому, той факт, що відносно [PERSON] порушена кримінальна справа за ч.5 ст. 191 КК України (а саме, привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем), не є суттєвим доказом при вирішенні даної цивільної справи. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Цивільне законодавство України визначило юридичну особу, в даному випадку відповідача, як учасника цивільних правовідносин та суб'єкта цивільного зобов'язання, на якого розповсюджуються всі нормативні положення про зобов'язання. За положеннями ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів та інших правочинів. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За положеннями ч.3 цієї ж статті до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч.4 ст. 1068 ЦК України клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. У суду не має підстав вважати договір № 4797/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в іноземній валюті від 24.05.2013 року, укладений між позивачем та відповідачем, недійсним чи нікчемним. Представник відповідача не заперечував, що бланк договору розроблений саме відповідачем та є загальним і використовується при укладанні з клієнтами такого роду договорів. Отже, зміст та умови договору, на які погодився позивач підписавши його, є відомими та обов'язковими насамперед для відповідача. У відповідності до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 13.12.2013 року позивач звернулась до відповідача з заявою виплати їй суму вкладу з нарахованими процентами. 27.01.2014 року позивач отримала відповідь на свою заяву, в якій керівник філії повідомила про наявність кримінального правопорушення та зазначила про право позивача звернутися до органу досудового розслідування з заявою про визнання її потерпілою. Відповідно, сума вкладу та нараховані проценти позивачу не були надані. Згідно з довідкою Державного ощадбанку України від 13.08.2014 року, курс української гривні по відношенню до долара США станом на 12.08.2014 року складав 1313гривень 9331 коп. за 100 доларів США. Наданий представником позивача розрахунок, в якому він чітко розрахував проценти за кожну добу окремо, не викликає сумніву в правильності його складання. 213 діб позивач отримував проценти за ставкою 7% річних, тобто (80 000 х 7 х 213/365)/100 = 3267,94. 248 діб позивач отримував проценти за ставкою 1% річних, тобто (80000 х 7 х 248/365)/100 = 412,06. В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на її користь судові витрати, саме в цій частині суд відмовляє у задоволенні, оскільки судові витрати у вигляді судового збору позивач не сплачувала, а просила суд відстрочити сплату до ухвалення судового рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2014 року сплату судового збору було відстрочено. Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial