Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення частки в спільній сумісній власності. Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2019 року було прийнято зазначену справу до свого провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, що відповідає вимогам п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Заяв про відкладення розгляду справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та ( або ) заперечення не надійшло. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням ( викликом ) сторін не надійшло. Згідно позовної заяви позивач [PERSON] звернулася до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення частки в спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом житлового господарства Уманського міськвиконкому 24 грудня 1999 року за №12101, їй [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . Тобто частка квартири кожного із співвласників не визначена. В даний час, між співвласниками квартири [ADDRESS] склалися неприязні стосунки, вона не може користуватися та розпоряджатися належною їй часткою квартири, так як вона не визначена, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого права на житло. Просить визначити за нею частку у спільній сумісній власності в розмірі 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; визначити за [PERSON] частку у спільній сумісній власності в розмірі 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; визначити за [PERSON] частку у спільній сумісній власності в розмірі 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути судові витрати. На позовну заяву [PERSON] відповідачем [PERSON] 17.12.19 року було надано суду відзив, в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що дійсно відповідно до свідоцтва про право на житло №12101 виданого 24.12.1999 року сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст..355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників ), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст..370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Таким чином відсутня норма в законодавстві України, яка б передбачала визначення частки у спільній сумісній власності в судовому порядку , за виключенням випадків виділу та поділу, що передбачено статтями 370 та 372 ЦК України. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути судові витрати. Від відповідача [PERSON] відзив не надходив. 26.12.2019 року від [PERSON] на адресу суду надійшла відповідь на відзив, який був вручений відповідачам 20.12.2019 року, в якому остання зазначила, що питання про реальний поділ спірної квартири вона не ставить. Вирішити спір добровільно з відповідачем не можливо, адже він хоче користуватися квартирою одноосібно, тому вона ставить питання про визначення своєї частки, щоб мати можливість користуватись та розпоряджатись своїм майном. Так, як вона звернулася за допомогою до адвоката, то ставить питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5500 грн. ( складання відповіді на відзив та участь адвоката в судових засіданнях ). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло №12101 виданого 24.12.1999 року [PERSON] прізвище [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . Згідно із частиною 1 статті 41\~Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним ( частина 4 статті 41Конституції України). Відповідно до частини 1\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту\~ст. 357 ЦК\~вбачається, що під терміном « визначення часток » законодавець розуміє визначення ( встановлення ) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2\~ст. 369 ЦК України\~передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~368\~і ч. 2 ст.\~372 ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Частинами 1, 2\~ст. 370 ЦК України\~визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. \~ \~ \~ \~Суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1\~ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки позивача між останньою і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ. Оскільки згідно із свідоцтвом про право власності на житло частки кожного із співвласників є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток. У цьому випадку це по 1/3 частині квартири, оскільки учасників спільної сумісної власності три. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та відповідачам, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому суд вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за кожним з співвласників у розмірі - 1/3. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь [PERSON] , то суд зазначає наступне. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки [PERSON] не надано розрахунку витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд не вбачає підстав для стягнення витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved