Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні подружжя. [PERSON] у позові зазначила, що вона та [PERSON] 18.10.1953 року зареєстрували шлюб, за час спільного проживання побудували житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS]. Від шлюбу у подружжя є двоє дорослих дітей [PERSON] та [PERSON] Позивач проживала разом із чоловіком до дня його смерті у с.Виноградівка Ярмолинецького району Хмельницької області. Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями. При житті [PERSON] залишив заповіт, згідно якого все своє майно заповів доньці [PERSON], а згодом відповідачка оформила на себе спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину на весь будинок. Позивачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку, але останній рік відповідачем створені умови, які не дозволяють їй повноцінно проживати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Позивач також вказала, що завжди вважала і зараз вважає, що спірний будинок є спільною власністю її та померлого чоловіка. Відповідач та її представники позову не визнали та пояснили, що позивач не має права на спірний будинок, оскільки відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка, написавши відповідну заяву нотаріусу, крім того, вказали на те, що сплив термін позовної давності по даному позову. Представник третьої особи - приватний нотаріус Ярмолинецького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просила справу слухати без її участі і вказала, що в матеріалах спадкової справи є заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 18 жовтня 1953 року по день смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб №4 від 18.10.1953 року Виноградівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть №3 від 04.01.2008 року. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивача, свідка [PERSON], свідоцтвом про право особистої власності від 11.05.1998р. на житловий будинок по [ADDRESS], виданим на ім'я [PERSON] та відповідачем не спростовані. З довідки Виноградівської сільської ради №151 від 04.07.2014 року вбачається, що вул.Котовського на даний час є вул.Центральною. Проте, позовну вимогу щодо визнання домоволодіння [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя суд вважає такою, що не потребує додаткового вирішення, оскільки відповідно до норм, діючого на час існування даних правовідносин, сімейного законодавства, все майно, набуте у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі і спірний будинок. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст.60 СК України, який діяв на момент смерті [PERSON], майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладені норми закону та свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] від 11.05.1998р., за яким даний будинок належить [PERSON], який з 18.10.1953 року по день смерті ([INFO] року) перебував у шлюбі з позивачкою, суд приходить до висновку, що кожному з подружжя: [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності 1/2 частина спірного домоволодіння. 24 червня 2008 року відповідач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 29 січня 2009 року державним нотаріусом Ярмолинецької районної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS]. Згідно ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, суд вважає, що на момент смерті - [INFO] року - [PERSON] був власником ? частки домоволодіння за адресою [ADDRESS], і, відповідно, його заповіт повинен поширюватися лише на його частку. У зв'язку з цим, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2009 року є недійсним в частині встановлення права [PERSON] на 1/2 частку будинковолодіння. Заперечуючи проти позову, відповідач та її представники вказали, що при оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач відмовилась від своєї частки у спадщині на користь відповідачки, що підтверджується особистою заявою [PERSON], яка міститься в матеріалах спадкової справи. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що у ній міститься заява позивачки про відмову від своєї частки у спадщині на користь відповідачки, однак це не позбавляє її права власності на 1/2 частину будинковолодіння як частки у спільній сумісній власності подружжя. Заперечуючи проти позову, відповідач та її представники також вказали на сплив позовної давності. При цьому один представник вважає, що перебіг позовної давності починається з [INFO] року (дати смерті [PERSON].), інший представник відповідача подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, де вказує на те, що перебіг позовної давності повинен починатися з 29.01.2009 року - дати видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як пояснила в судовому засіданні позивач - про те, що її дочка успадкувала весь будинок вона взнала лише близько року тому, коли побачила документи, видані дочці нотаріусом на весь будинок; дані пояснення повністю узгоджуються з поясненнями свідка [PERSON], який вказав, що влітку 2013 року (точної дати і місяця не пам'ятає), випадково знайшов оспорюване свідоцтво про право на спадщину на ім'я відповідачки, і що показав його матері. Позивач також пояснила, що завжди вважала, що спірний будинок є спільною власністю її та чоловіка, оскільки він побудований ними разом у шлюбі, а також вважала, що її чоловік зробив заповіт на дочку на свою частину будинку. Крім того, позивач пояснила, що дійсно у заяві про відмову від прийняття спадщини стоїть її підпис, хоча вона не пам'ятає, що її писала, однак, підкреслила, що від своєї половини хати не відмовлялася ніколи. Також суд враховує і пояснення відповідачки [PERSON] про те, що свідоцтво про право на спадщину вона зберігала в м.Хмельницькому - за місцем свого проживання. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що до літа 2013 року позивачці було відомо про порушення свого права. Вказану обставину відповідачі не довели. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло не раніше літа 2013 року, то позовна давність за цим позовом не сплила. Обставини, на які посилається відповідач не доведені і поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що на даний час проживають з позивачкою у спірному домоволодінні. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за позивачкою права власності на ? частину домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати в сумі по 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial