Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 5 вересня 1981 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстровано Ташлицькою сільською радою Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 13. З вересня 2005 року вони припинили спільне проживання, оскільки мають різні погляди на сімейне життя. Враховуючи, що вони не ведуть спільного господарства і між ними не існує подружніх стосунків, спільне життя та збереження шлюбу неможливі. Сім'я носить формальний характер, а тому [PERSON] просить розірвати шлюб. В підготовче засідання позивач не з'явилася. 21 вересня 2018 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав. Однак, заперечував проти стягнення з нього понесених позивачем судових витрат. За змістом положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із свідоцтва про одруження серії ІІ-АБ № 030172, [PERSON] та [PERSON] 5 вересня 1981 року уклали між собою шлюб, який зареєстровано Ташлицькою сільською радою Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 13. Після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище чоловіка «Волошун». Судом встановлено, що сторони більше 10 років разом не проживають, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, спільних інтересів не мають, шлюб між подружжям носить формальний характер. При цьому, у відповідності до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам, а тому заявлений позов необхідно задовольнити з винесенням рішення в підготовчому засіданні. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю в підготовчому судовому засіданні у звязку з визнанням позову відповідачем, їй належить повернути з державного бюджету 352 грн. 40 коп. сплаченого судового збору, що становить 50% від загальної суми. Решту частину судового збору належить стягнути з відповідача на користь позивача у звязку з повним задоволенням позовних вимог.

Outcome: approved