Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, згідно якого просить визнати дійсним біржовий контракт № 185 -Н (договір купівлі - продажу), укладений 27 квітня 2000 року між нею та [PERSON] , зареєстрований в Артемівській філії Донецької товарної біржі, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала жилий будинок з надвірними спорудами на земельній ділянці, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27.04.2000 року укладено біржовий контракт № 1857-Н (договір купівлі-продажу) Артемівською філією Донецької торговельної біржі, за яким [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний біржовий контракт № 185-Н від 27.04.2000 року був зареєстрований в БТІ, тобто з дня державної реєстрації правочину, а саме - з 10.05.2000 року, позивач вважає себе власником майна, сплачує за нього податки, комунальні послуги, зареєстрована в ньому, користується за власним розсудом. Окрім цього, земельна ділянка під жилим будинком приватизована на ім`я позивача і в даний час вона звернулася до землевпорядної організації для розробки технічної документації і присвоєння кадастрового номеру її земельній ділянці [ADDRESS] . В даний час позивач бажає розпорядитися своїм будинком, звернулася до нотаріуса, але останній повідомив, що біржовий договір, за яким позивач придбала у відповідача жилий будинок [ADDRESS] є недійсним. В центрі надання адміністративних послуг Бахмутської міської ради у позивача не прийняли документи, а саме - біржовий контракт № 185-Н від 27.04.2000 року, щоб внести дані біржового контракту до нового реєстру прав власників нерухомого майна, оскільки цей біржовий контракт не посвідчений нотаріально і не створює правових наслідків. Визнання у судовому порядку дійсним біржового контракту № 185-Н (договір купівлі-продажу) необхідно позивачу як власнику нерухомого майна для реалізації своїх конституційних прав. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2021 року позовну заяву було прийнято до провадження, відкрито позовне провадження та визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2021 року підготовче провадження по справі було закрите, справа була призначена до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, згідно якої він просив суд справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за останньою відомою адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та у відповідності до частини 11 статті 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошень про їх виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua) відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про розгляд справи без її участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на за хист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 27.04.2000 року укладено біржовий контракт № 185-Н (договір купівлі-продажу) Артемівською філією Донецької торговельної біржі, за яким [PERSON] придбала у [PERSON] за ціною 1590,00 гривень будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] зареєструвала 10.05.2000 року за № 38-96-2438 право власності на вказаний будинок у комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації м. Артемівськ, що підтверджується реєстраційним написом на біржовому контракті № 185-Н (договір купівлі-продажу) від 27.04.2000 року та отримала технічний паспорт на ім`я [PERSON] (а.с.10-12). Відповідно до довідки Комунального підприємства Бахмутське бюро технічної інвентаризації № 486 будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі біржового контракту купівлі-продажу зареєстрованого Артемівським філіалом ДТБ № 185 від 27.04.2000 року. Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 22.05.2000 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 07.02.1996 року та договору купівлі - продажу від 06.05.1999 року № 1-2061 та від 07.04.2000 року № 185-Н була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0770 гектарів в межах згідно з планом, земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] (а.с.14). Листом Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області № 266/111-21 від 21.05.2021 повідомило, що згідно реєстру других примірників державних актів та договорів оренди, які знаходяться в архіві управління, власником земельної ділянки по [ADDRESS] , є [PERSON] згідно державного акту І-ДН № 124075, зареєстрованого 22.05.2000 року за № 5671. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу (біржового контракту) в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу (біржового контракту) виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні його майном. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу (біржового контракту) було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. На підставі викладеного, суд вважає доведеними та законними вимоги позивача, а тому задовольняє позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved