Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02 червня 1990 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який був розірваний рішенням Біляївського районного суду Одеської області 10 червня 2014 року. За час шлюбу, подружжям було побудовано житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] Одеської області, а також приватизували земельну ділянку площею 0,2385 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач зазначає, що їх сім'я з відповідачем розпалась, причиною розпаду стали різні погляди на життєві ситуації, постійні сварки, сторони не проживають разом і не ведуть спільного господарства. У зв'язку з чим, позивач змушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, однак представником позивача було надано заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 35). Відповідач, у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про день час та розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 27, 36). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача без поважних причин, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 02 червня 1990 року Березанською сільською радою Біляївського району одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], актовий запис № 12 (а.с.14). 10 червня 2014 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 13). За час спільного проживання сторони побудували житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS] Біляївського району Одеської області, та приватизували земельну ділянку площею 0,2385 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 7,8,9-12, 15-16). Власником житлового за [ADDRESS] Біляївського району Одеської області, згідно свідоцтва про право власності на житло №165 від 28 лютого 2008 року виданого на підставі рішення виконкому Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області, та зареєстрованого в погосподарській книзі за №1/22 від 28 лютого 2008 року, та власником земельної ділянки площею 0,2385 га, розташованої по [ADDRESS] Біляївського району Одеської області, наданої на підставі рішення Березанської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є відповідач [PERSON] (а.с. 7, 15-16). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Під час розгляду справи встановлено, що сторонами, як подружжям, за час шлюбу, за відплатними цивільно-правовими угодами купівлі-продажу, набуто у власність нерухоме майно, яке відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. На нерухоме майно, відповідно до ст.63 СК України, сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ч.1 ст.70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При встановлених обставинах позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved