Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини посилаючись на те, що відповідач є батьком її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вони з чоловіком не підтримують сімейні відносини, разом не проживають з кінця 2017 року, причиною розпаду сім`ї є відсутність взаєморозуміння, різні погляди на шлюб та сім`ю, постійні сварки, крім того відповідач на утримання сина матеріальної допомоги не надає. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в судовому порядку на утримання неповнолітнього сина в розмірі 50% частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш прожиткового мінімуму громадян щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття а також розірвати між ними шлюб зареєстрований 05 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 51. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги змінила, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Також, зазначила, що відповідач матеріальну допомогу на утримання сина надає, але вона хоче щоб кожного місяця була присуджена фіксована сума, а також просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, оскільки примирення між ними неможливе. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову визнав, згоден сплачувати аліменти на утримання сина, повідомив, що на даний час є військовослужбовцем Збройних Сил України. Враховуючи те, що відповідач визнав позов, суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому провадженні на підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України. Суд, вислухавши позивачку, відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 червня 2014 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 51. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи те, що сторони не проживають разом, загальне господарство не ведуть, а також те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, суд приходить до висновку, що сторони втратили відчуття любові і поваги один до одного, збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, а тому позов необхідно задовольнити, розірвавши шлюб сторін. Згідно з нормами ч.ч. 8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ч. 1 ст. 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. В судовому засіданні встановлено, що позивачка працює прибиральницею в дитячому садку «Івушка», інших доходів не має, стан здоров`я позивачки та дитини нормальний. Відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, стан його здоров`я нормальний, інших утриманців не має. Як слідує з матеріалів справи та пояснень позивачки, відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини надає, але вона хоче щоб кожного місяця була присуджена фіксована сума, відповідач не заперечує проти сплати аліментів щомісячно, за таких обставин, та враховуючи факт неспроможності позивачки самостійно забезпечити дитину всіма необхідними матеріальними благами, необхідними для її належного фізичного та духовного розвитку, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття в судовому порядку. Судові витрати відносяться за рахунок відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved