Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в жовтні 2016 р. в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 92561, 35грн , стягнення судових витрат. Позов обґрунтувала тим, що 01.09.2014 р. відповідач позичила у позивача кошти в сумі 47666 грн., про що надано розписку зі строком повернення до 01.02.2015 р. У визначений строк борг відповідач не повернула. З нарахуванням 3% річних, інфляційних втрат та відсотків на суму боргу, позивач просила позов задовольнити. 03.04.2018 р. відповідач надала відзив на позов, заперечивши факт відносин позики, пояснивши що між сторонами існували неофіційні відносини щодо реалізації ювелірних виробів, які надавала позивач відповідачу. І саме 01.09.2014 р. позивач вказала на відсутність частини товару на суму 47666грн., які покупці отримали і мали провести оплату, але позивач наполягла на написанні розписки. В жовтні 2014 р. всі кошти отримані відповідачем від покупців були передані позивачу в сумі 18000грн., а решта повернуті товаром - ювелірні вироби, які не продались. 11.04.2018р. до суду надано позивачем відповідь на відзив. 12.04.2018р. позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути 152074, 51грн. 17.04.2018р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 03.04.2019 р. головуючого суддю - Польську М.В. Позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, водночас в судові засідання не з`явилась, клопотала 01.07.2019 р. розглянути дану справу за її відсутності, також просила збільшення вимог позову не брати до уваги і стягнути з відповідача кошти в сумі 92561, 35грн, та провести стягнення судових витрат. Відповідач та її представник позовні вимоги заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, а також з наданих в судовому засіданні пояснень. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Позивач на обґрунтування відносин договору позики надала з позовом копію документа, ніким не засвідченого, без надання оригіналу такого, який вчинений на бланку «рахунок» про те, що [PERSON] зобов`язується повернути кошти в сумі 47666 грн. [PERSON] до 01.02.2015р., внизу міститься запис позивача [PERSON] «з умовами згідна» (а.с.3). Надаючи пояснення та докази спростування відносин позики між позивачем та відповідачем, сторона відповідача суду пояснила, що з 21.09.2013 року позивач домовилась з відповідачем про те, що останньою надаються послуги - реалізація по приватних домівках, установах, організаціях, підприємствах тощо ювелірних виробів, які надає їй позивач з оплатою таких послуг (чи неофіційних строкових трудових відносин) по факту продажу товару та від його реалізації. Перший раз товар позивач привезла особисто відповідачу додому, а в подальшому після реалізації товарів чи частини таких, відповідач по місцю знаходження позивача в Івано-Франківську передавала їй кошти за проданий товар та отримувала новий під реалізацію. Всі такі дії по отриманню товару від позивача (кількість, назва, вартість) фіксувались саме позивачем, тобто її почерком, на таких же бланках «рахунок», про що свідчать докази оглянуті судом в оригіналі та оригінали таких записів за 2014 рік (а.с.26-29, 131-141). На запитання суду щодо експертизи вчинених саме позивачем записів про товар на таких аркушах-бланках, що б підтвердити наявність відносин цивільних чи трудових за усною угодою про надання таких певних послуг (робіт), відповідач підтвердила такий намір на експертизу, однак саме позивач уникає судових засідань для вирішення питання експертизи та відібрання зразків її почерку. Дійсно, як надала пояснення [PERSON] , під наполяганням саме [PERSON] , вона 01.09.2014р. також написала на бланку «рахунок» продиктовану записку у формі зобов`язання на повернення коштів, які відповідали вартості ювелірних (срібних) виробів поданих їй на реалізацію, що отримали інші особи маючи намір на подальше придбання (так практикувалось, що пізніше надавали громадяни кошти за покупку чи частинами). Водночас, це не були отримані кошти від позивача у позику відповідачем, а правові відносини не містять між сторонами договору позики. Такі доводи суд вважає доведеними перед судом, враховуючи всі докази та оцінюючи їх у сукупності. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 526,527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки, примірник оригіналу так званої розписки позивач суду так і не надала, то прийти до висновку існування відносин позики та як наслідок неповернення коштів відповідачем позивачу, суд не взмозі. Окрім того, як зазначила відповідач, в жовтні 2014 року покупці придбали частину товару на суму 18000грн., які одразу були ж передані позивачу, а решта - повернено позивачу ювелірними прикрасами, які не реалізувались (покупці відмовились від придбання таких). Щодо такого повернення позивачем частини коштів, позивач у процесуальних заявах до суду не висловлювалась взагалі. Верховний суд щодо відносин спору в частині договорів позики неодноразово висловлювався про суть розписки, отримання коштів та зобов`язань про їх повернення. Так, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України 18.10.2017 р. в контексті справи № 6-1662цс17 вказала, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Такий же висновок зробив Верховний суд України 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі №6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17. Також, Верховний Суд і в інших справах висловився щодо укладення позики саме з моменту передачі грошей та умов отримання в борг коштів (рішення від 30.01.2018 р. у справі №753/8119/16, 18.02.2018 р. у справі №367/1934/16-ц, 21.02.2018 р. у справі №344/16307/15-ц, 21.03.2018 р. у справі №761/11028/14-ц, 28.03.2018 р. у справі №299/2277/15-ц). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При вирішенні даного спору, суд звертає увагу на те, що позивач не пояснила суду обставин, за яких відповідач отримав від позивача гроші та чи наявні підстави для такого повернення, якщо у розписці не обумовлювався факт отримання таких коштів, а тільки повернення їх. Отже, досліджуючи надану розписку, слід було виявити її справжню правову природу. Однак, як встановлено судом, стороною позивача така правова природа наданої суду копії незасвідченої розписки, якою обґрунтовуються підстави стягнення коштів, належним чином не розкрита. Тому, вимоги позову в частині стягнення заборгованості в сумі 47666грн., не є доведеною перед судом і до задоволення не підлягає. Що стосується стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних втрат, то слід зазначити наступне. Так, за ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Несвоєчасну повернення позики суд вважає простроченням грошового зобов`язання, за яке настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, у вигляді сплати боргу трьох процентів річних від простроченої суми. А статтею 1048 ЦК України передбачене право позикодавця на одержання процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором, або на рівні облікової ставки НБУ. Водночас, позивач просить нарахувати проценти з часу отримання позики до квітня 2016року в сумі 16125.43грн., та також 3% річних на тіло позики та відсотки на суму 1913.74грн. - без зазначення періоду нарахування. Інфляційні втрати нараховано на тіло та відсотки за 2015-2016 роки на суму 20067.38грн. та 6788.8грн. відповідно. Але, враховуючи, що вимоги позову про стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних втрат є похідними від стягнення боргу за тілом позики, такі вимоги є також такими, що не підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню повністю. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 625,1046-1049 ЦК України,

Outcome: dismissed