Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ « УКрСиббанк» та [PERSON] в порядку Закону України « Про Захист прав споживачів» про визнання припиненим договору поруки № 65152 від 24 листопада 2006 року укладеного між [PERSON] та АКІБ « УкрСиббанк». У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що 24 листопада 2006 року між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11083934001, згідно якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 215\~000,00 швейцарських франків, з виплатою 7,99% річних на термін до 10.11.2026 року. На забезпечення вказаного договору, 24 листопада 2006 року між [PERSON] та банком було укладено договір поруки № 65152. Відповідно до п. 2.1. Договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінюваьт умови основного договору з боржником, внаслідочк чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Однак як вбачається з довідки розрахунку , бак з 31.07.2008 року збільшив відсоткову ставку по кредитному договорі на 2 %, а з 30.11.2009 року допускав збільшення ставки в 2 рази до 15,98 %, про що поручитель при укладенні договору поруки не попереджався і будь-яких змін до договору поруки при цьому з приводу збільшення відсоткової ставки на 2 % річних сторонами не вносилось. Позивачка жодних повідомлень про збільшення банком відсоткової ставки не отримувала , і ніхто її про це не повідомляв. Просить суд визнати припиненою поруку [PERSON], передбачену Договором поруки № 65152 від 24 листопада 2006 року, укладеним між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON], по всіх зобов»язаннях [PERSON] перед ПАТ « УкрСиббанк», що виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту № 11083934001 від 24 листопада 2006 року. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та в обгрунтування своєї позиції пояснив, що дійсно 24 листопада 2006 року між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11083934001, згідно якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 215\~000,00 швейцарських франків, з виплатою 7,99% річних на термін до 10.11.2026 року. На забезпечення вказаного договору, 24 листопада 2006 року між [PERSON] та банком було укладено договір поруки № 65152.При цьому вказує, що відповідно до п. 1.4 кредитного договору поручитель та боржник є солідарними, а тому поручитель відповідає перед кредитором по всім зобов»язанням. Позивачу та позичальнику у відповідності до вимог договору поруки були направлені повідомлення про збільшення відсоткової ставки, які отримані адресатами 09.08.2008 року. Також представник вказує, що в даному випадку не відбулась зміна основного зобов»язання, жодних змін в умови кредитного договору без згоди поручителя, внаслідок якого би збільшився обсяг його відповідальності, не вносилось. Крім того, представник вказує, що в 2009 році процентан ставка позивачу збільшувалась до 15,998%. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно, всебічно та об»єктивно дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст..ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.. 61 цього Кодексу. Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подани відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з ст.. 3 ЦПК України та ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Ст 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право зверутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2006 року між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11083934001, відповідно до якого останньому надано споживчий кредит на суму 215000,00 швейцарських франків на термін з 24 листопада 2006 року по 10 листопада 2026 року. Проте слід мати на увазі, що відповідно до ст. 11 Закону № 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 1.3.1. вказаного договору за використання кредитних коштів на перший місяць встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 7,99 % річних.По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умови п. 9 даного Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника в порядку, передбаченому п. 9.2. даного Договору, про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування, застосовується розмір процентної ставки встановленої за цим Договором. З п. 1.3.2. договору вбачається, що сторони домовились, що уразі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 9.2. Договору, банк може встановити новий розмір процентної ставки за користування крдитом, при цьому проценти за такою новою ставкою нараховуються в наступному порядку, а саме: розмір нової ставки, за якою буде здійснюватися нарахування процентів за договором, та дата її дії зазначаються у відповідному повідомленні банку до позичальника, наданому в порядку, передбаченому пунктом 9.2. договору;період нарахованих процентів починається з дати, що будке вказана у вищезазначеному повідомленні банку до позичальника, що станом на кінець останнього робочого дня, які передує такій даті, банком не отримано повідомлення позичальника про незгоду із розміром встановлювальної процентної ставки ; проценти нараховуються як на строкову, так і прострочену суму основного боргу позичальника за договором. На виконання вказаного договору, 24 листопада 2006 року між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 32877, відповідно до якого поручитель зобов»язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов»язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту. Згідно п. 2.1. вказаного договору кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під « згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору ( шляхом протравлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та\\або отримання його письмової згоди з такими змінами та\\або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та\\або укладенням додаткової угоди до уього договору щодо внесення відповідних змін. У цьому вищевказаному Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Обставини, за яких припиняється порука, чітко визначені у ст. 559 ЦК. Відповідно до ст. 554 ЦК в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Із положень\~ст. 554 ЦК випливає, що хоча поручитель і повязаний із боржником певними зобовязальними відносинами, він є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК). Разом з тим суди повинні звертати увагу на те, що у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладати на останнього відповідальність за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком (ч. 1 ст. 559 ЦК). Як вбачається з наданих представником банку матеріалів, банк 14.06.2008 року за № 62574 Др направ лист [PERSON], про те, що банк змінює процентну ставку за кори стування кредитними коштами, а саме строковою сумою основного боргу , за вказаним договором, із 01 липгня 2008 року збільшує процентну ставку « користування кредитними коштами (сумою основного боргу)» на 2 процуента річних. Вказане повідомлення також було направлено на адресу основного позичальника [PERSON] 26.07.2008 року банком також були направлені повідомлення як [PERSON] так і поручителю [PERSON] про збільшення процентної ставки на 2 процента річних з 01 липня 2008 року. Про дані факти збільшення процентної ставки, банком були направлені поштові рекомендовані повідомленння на адресу як основного боржника так і поручителя.Згідно поштового повідомлення від 09.08.2008 року , [PERSON] отримала лист банку . Однак в судовому засідання представник позивача, запевнила, що листа банку щодо підвищення відсоткової ставки вона не отримувала, а підпис на поштовому повідомлення від 09.08.2008 року не належить позивачці. Крім того, ніяких письмових угод з банком щодо підвищення відсоткової ставки позивачка не підписувала. З матеріалів справи також слідує, що 09.09.2008 року, банком направлено повідомлення на ім»я [PERSON] про те, що банк , згідно рішення кредитного комітету по кредитному договорі знижує процентну ставку на 2% , до рівня базової ставки, яка становить 7,99%. Судом також встановлено, що згідно довідки-розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом [PERSON] на 10.11.2014 року за кредитним договором № 11083934001 від 24.11.2006 року наданим представнико банку, процентна ставка в односторонньому порядку по вищевказаному кредитному договорі з 30.01.2009 року піднімалась на 2% річних , а з 30.11.2009 року до 15.9800% річних. Вказана процентна ставка збільшена у відповідності до вказаної довідки розрахунку до 31.10.2014 року. Факт повідомлення про збільшення даних відсоткових ставок банком у відповідності до вимог п. 2.1. договору поруки № 32877 від 24 листопада 2006 року як боржнику так і поручителю [PERSON] не направлялось, і належних доказів про правомірність підвищення вищевказаних процентних ставок представником банку не надано. Однак, жодних письмових та інших повідомлень від банку позивачка не отримувала, а тим більше не підписувала письмових угод. Як вбачається з п. 9.2. кредитного договору банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня змінити процентну ставку в сторону збільшення повідомляє позичальника пров становлення нової процентної тсавки, із зазначенням розмрі у та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа ( далі- повідомлення банку) за адресою позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору , або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомлення банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору; у разі незгоди із встановленим згідно умов пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у термін не пізніше останнього робочого дня , що передує даті початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов»язується надати до банку письмове повідомлення про свою незгоду із такою новою ставкою. У випадку отрим ання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого повідомлення позичальника , банк має право самостійно змінити термін поверення кредиту і внесення плати за кредит та вимагати дострокового повернення суми кредиту у повному розмірі та сплати нарахованих процентів і комісій в порядку, передбаченому розділом 11 цього договору. Сторони погодили, що факт неотримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, повідомлення позичальника, про його незгоду із новою процентною ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення банком нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку. Однак, як уже зазначено вище вказані умови банку щодо підвищення процентної ставки не обумовлені в договорі поруки № 32877 від 24 листопада 2006 року. 12 грудня 2008 року було внесено зміни у ст.. 1056-1 ЦК України, відповідно до якої - розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забеспечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів . Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшеним банком в односторонньому порядку. Умови договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. При розгляді Верховним Судом України справ ( постанови ВСУ від 26 вересня 2011 року у справі № 6-32цс11, від 19 грудня 2011 року у справі № 6-63цс11,від 12 вересня 2011року у справі № 6-16цс11, від 23 травня 2012 року у справі № 6-38цс12) зроблено висновок про те, що оскільки підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки за укладеним кредитним договором відбулося відповідно до умов зазначеного договору, до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ» Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а також повідомлення банком про це позичальника у строк, передбачений законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ» Про захист прав споживачів» та кредитним договором, дії банку щодо зміни процентної ставки за кредитним договором є правомірним. Як роз»яснено в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно із статтею 1056-1 ЦК у зв»язку з прийняттям ЗУ від 12 грудня 2008 року № 661-УІ « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», , яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходи з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого [PERSON] України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів ( ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі ( постанова , рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірним лише з 10 січня 2009 року ( рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп-99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до умов ст.ст. 641-642 ЦК або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК. При підвищенні процентної ставки з»ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки ( лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредит ора тощо. Суд вважає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов»язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов»язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами ; установлення ( збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов»язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов»язань перед банком. Договір поруки № 32877 від 24 листопада 2006 року, не містить положень про можливість зміни розміру процентів за основним зобов»язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителю та укладення окремої угоди. Зазначена правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12 та 20 лютого 2013 року яка є обов»язковою при розгляді аналогічних справ усіма судами. Згідно ст.. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.. 4 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.ч. 1,2,6 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. З ст..ст. 57-59 ЦПК України вбачається, що доказами, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами доказування. Як слідує з ст.. 6 [PERSON] України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією [PERSON] межах і відповідно до законів України. Згідно ст.. 8 [PERSON] України, в Україні визначається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] україни є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтями 21,22,24 [PERSON] України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності на правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією [PERSON], не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ст.. 55 [PERSON] України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яким є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 68 [PERSON] України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися [PERSON] України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 6 « Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаною 04.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. При винесенні рішення , суд також виходить з вимог справедливості, як одного з чинників загальнолюдського виміру права, як відображено в рішенні Конституційного суду України, а висновок якого є обов»язковим для виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved