Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самосиійних вимог - [PERSON] , в якій просила визнати недійсним договір кувлі-продажу трикімнатної квартири від 30.06.2017 №1216 та скасувати державну реєстрацію, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2017 та скасувати державну реєстрацію. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , а також сараю, який розміщений поряд із квартирою відповідача, що знаходить на [ADDRESS] на спільній земельній ділянці. Як заявлено позивачем, відповідна земельна ділянка за кадастровим номером 2610100000:08:008:0227, а також трикімнатна квартира відчуджені відповідачу згідно договорів купівлі-продажу від 30.06.2017 незаконно [PERSON] . Відповідна позиція заявниці обгрунтована тим, що [PERSON] без належних на те підстав, не будучи власником відчужив трикімнатну квартиру та земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON] , ввівши останнього в оману. Враховуючи порушення вимог ст.ст.203, 215 ЦК України [PERSON] звернулась до суду про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Крім того, позивачем заявлено, що на земельній ділянці розмішений її сарай, який вона не має можливості обслуговувати та виготовити технічну документацію, оскільки відповідач поставив високу огорожу, що порушує її право власності. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.08.2019 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. При цьому судом, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. До канцелярії суду 14.11.2019 надійшло клопотання від [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю отримання кваліфікованої правової допомоги. Позивачем 08.09.2020 подано до канцелярії суду уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої сторона позивача просила також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.12.2019 №1771; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.12.2019 №1769; визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири від 09.12.2019 №1767. Відповідачі, а також їх представники в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] надала суду письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, відповідачем зазначено, що згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбала у приватну власність земельну ділянку площею 0,066га та 0,0591га, а також трикімнатну квартиру загальною площею 62,6 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач не є стороною договірних відносин, а отже вимога про визнання правочинів недійсними порушує її права як власника нерухомого майна. Крім того, відповідач вказала про фактичну відсутність зареєстрованого права власності на сарай, а тимчасова споруда сарай, про яку заявлено позивачем відсутня. Відповідач [PERSON] не скористався наданим правом подати відзив на заявлений позов. Відповідно до положень визначених в ч.1 ст.223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, пояснення, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро по приватизації при Динстанції цивільних споруд 19.12.2000 на квартиру [ADDRESS] , квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до даного свідоцтва (1/3 частини), свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.2006 (1/6 частини), після смерті [PERSON] 22.11.2005 та договору дарування частини квартири від 29.12.2006 (1/2 частини) позивачка є власником цілої квартири за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок складається з двох квартир. Справа від земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] розміщений двоквартирний житловий будинок [ADDRESS] , де проживала сім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У 2010році сім`ї [PERSON] видано державний акт на право власноті на відповідну земельну ділянку. Позивачка, зважаючи, що заїзд до її будинку та будинку Дутки увійшов у площу, що приватизована сім`єю [PERSON] , а також частина сараю, який їй належить на праві приватної власності і земля під ним, звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовом про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту про право власності. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.02.2012 визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0657га, виданий 24.12.2010 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, як встановлено судом [PERSON] 20.03.2012 отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON] на 1/3, а після набрання рішенням Івано-Франківського міського суду 24.04.2012, яким визнано недійсним державний акт про право власності, а саме 31.07.2012 купив у [PERSON] і [PERSON] 2/3 частини земельної ділянки. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 постановленою за результатом розгляду справи №2/0907/6321/2011, провадження №22ц/0990/720/2012 встановлено, що [PERSON] як власник квартири [ADDRESS] набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщена квартира та закріплений за вищевказаною квартирою сарай відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України. Крім того, в рішенні вказано, що шляхом співставлення генеральних планів земельних ділянок будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] та плану встановлених меж земельної ділянки, що передана у власність сімї [PERSON] , частина сараю, який належить [PERSON] на праві приватної власності, заїзд до останнього та земля під ним, охоплюються земельною ділянкою приватизованою сімєю [PERSON] . Судом також зазначено, що земельна ділянка позивачки та земельна ділянка суміжника - на момент розгляду справи №2/0907/6321/2011 в апеляційному суді- [PERSON] частково накладаються одна на одну, що створює [PERSON] перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки. Приписами ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.06.2017 ухваленого по результатам розгляду справи №344/5909/16-ц, провадження №22-ц/779/1073/2017 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації встановлено, що оформлення права на 1/3 частину в порядку спадкування після смерті [PERSON] і відчудження [PERSON] та [PERSON] 2/3 відбулись на підставі визнаного судом недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 29.11.2018 по даній справі також вказав, що у зв`язку з визнанням недійсним державного акта на право власності [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не набули права власності на земельну ділянку площею 0,0657 по [ADDRESS] , а тому 1/3частини земельної ділянки не могла входити до складу спадкового майна, а [PERSON] та [PERSON] , не будучи власниками інших 2/3 частини не могли ними розпоряджатися. Таким рішенням суду апеляційної інстанції від 23.06.2017, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 29.11.2018, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.03.2012 про успадкування [PERSON] 1/3 частини земельної ділянки 0,0657га, кадастровий №2610100000:08:008:0227, а також визнано недійсним договір купілі-продажу частини земельної ділянки від 31.07.2012, згідно до якого [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купив 2/3 частини даної земельної ділянки. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). При цьому матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] 13.06.2017 уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст.ст. 658, 659 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). Укладаючи 31.07.2012 договори купівлі-продажу, [PERSON] було відомо, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.02.2012 визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0657га, у зв`язку з чим [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не набули права власності на земельну ділянку площею 0,0657 по [ADDRESS] , він не міг набути право васності на це майно з відповідних обставин. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В свою чергу [PERSON] , усвідомлюючи свій статус відповідача у даній справі, де предметом є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, яку він відповідно придбав 13.06.2017, в клопотанні від 14.11.2019 просив відкласти розгляд справи, у зв`язку із необхідністю отримання кваліфікованої правової допомоги, а вже 19.12.2019, тобто під час розгляду даної справи і до постановлення судом рішння в справі здійснив продаж спірного майна в адресу [PERSON] . Зокрема, згідно до договору купівлі-продажу [PERSON] передав у власність покупцеві - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договором купівлі-подажу земельної ділянки від 19.12.2019 [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0591га, кадастровий номер 2610100000:08:008:0438. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, тобто: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника. Порушене цивільне прави чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У даній справі вирішується спір щодо недійсності ряду договорів купівлі-продажу з тих підстав, що оспорюваними договорами купівлі-продажу земельної ділянки та квартири [ADDRESS] порушені права позивача, а тому на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України сторона позивача просила їх визнати недійсним. З огляду на приписи, визначені ЦК України, а також вимогами процесуального законодавства України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Такий висновок щодо застосування норми права сформульований у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16. Крім того, оцінку правомірності та підставеності звернення позивача з позовом про визнання недійсними правочинів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки за адресою: буд. [ADDRESS] підтверджена Верховним Судом у постанові від 29.11.2018 у справі №344/5909/16-ц. При цьому суд вказав, що [PERSON] є особою, права якої порушені оспорюваними нею свідоцтвом про право на спадщину за законом та договором купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає, про те, що зважаючи на встановлення обставин, слід констатувати, що не доведено належними та допустими доказами, які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] діяли добросовісно, а це в свою чергу позбавило позивача на реалізацію свого права, відтак, у справі наявні підстави для визнання таких договорів недійсними. Стосовно доводів відповідача [PERSON] про необгрнутованість вимог позивача з огляду на відсутність розміщення на земельній ділянці, придбаній згідно договору купівлі-продажу незареєстрованої господарської будівлі «сарая», то такі самі по собі не спростовують доведені та встановлені факти порушення права власності позивача. Оскільки державна реєстрація права приватної власності за [PERSON] , а в подальшому і за [PERSON] , на вказане вище нерухоме майне була здійснена на підставі договорів купівлі-продажу, які визнані судом недійсними, то відтак вони і не породжують жодних правових наслідків, крім тих що пов`язані з їх недійсністю (ст. 216 ЦК України), отож суд вважає, що і позовні вимоги [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності також підлягають задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації права власності, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved