Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти. В обґрунтування свого позову покликається на те, що за свого життя [PERSON] на випадок своєї смерті заповітом призначив її єдиним спадкоємцем. При житті, вказаний спадкодавець отримав грошові кошти, як компенсацію за примусове вивезення з батьками до Німеччини. В подальшому такі кошти в сумі 1209,14 Євро зберігав на депозитному рахунку в АТ «Банк «Фінанси та Кредит». З врахуванням правових підстав набуття таких коштів, позивачка вказує на те, що такі грошові кошти є його особистою приватною власністю. Оскільки, на сьогодні відповідачка заперечує такі обставини, оспорює її право на такі кошти, то вона змушена просити суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на такі кошти. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримали повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просять суд, визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на грошові кошти в розмірі 1209,14 Євро, які за свого життя поклав на депозит в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] уклавши з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» депозитний договір №6467/370-13 від 04 липня 2013 року. Додатково пояснили суду, що спірні кошти не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, це грошова компенсація спадкодавця за примусове перебування в Німечинні і відповідач не може мати щодо неї права. Відповідач [PERSON] та представники відповідача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги позивача не визнали, заперечили проти їх задоволення в повному обсязі. Додатково пояснили суду, що позивачем не було доведено того, що кошти, які перебувають на депозитному рахунку в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» є саме тими, що спадкодавець отримав як компенсацію за час примусового перебування в Німечинні. Суд, заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON] відповідача [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO] За свого життя [PERSON] заповітами від 26.02.2003 року та від 20.08.2013 року призначив [PERSON] єдиним спадкоємцем всього свого майна. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем всього спадкового майна, яке залишилося після смерті вказаного спадкодавця. Відповідно до довідки від 13.08.2014 року №9-321230/2261 виданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит», між банком та спадкодавцем було укладено депозитний договір №6467/370-13 від 04.07.2013 року із залишком коштів на рахунку [NUMBER] в сумі 1209,14 Євро. Факт перебування вказаної суми на депозитному рахунку у вказаній банківській установі не оспорюється та визнається сторонами по справі. Як встановлено судом із пояснень позивача та вбачається із документів, а саме: листа Центрально державного архіву вищих органів влади України та управління України від 30.11.2015 року, повідомлення №211614/19/ZUK0105/2 від 15.03.2005 року, повідомлення №207864/19/ ZUK0105 від 15.03.2005 року, повідомлення №32628/9/ ZUK0802 від 08.10.2002 року, довідки від 06.09.2001 року, реєстру №Н-32628 від 04.09.2002 року, повідомлення №133730/1/ ZUK903 від 24.11.2003 року, заяви-анкети [PERSON] без дати, заяви-анкети [PERSON] від 18.04.2003 року, архівної довідки від 20.01.1997 року, заяви [PERSON] від 20.12.2000 року та заяви [PERSON] від 08.04.2003 року спадкодавець отримав в якості грошової компенсації за примусове вивезення до Німеччини з батьками 1393,29 Євро. Свідок [PERSON] суду показав, що товаришував із [PERSON] Неодноразово разом з ним відпочивали, відвідував різні патріотичні заходи. При цьому, відносини між ним та спадкодавцем були такі, що він знав від нього про всі його приватні справи. Зокрема, достовірно знав від спадкодавця проте, що він отримав грошові кошти в якості компенсації за примусове вивезення до Німеччини з батьками. Він навіть допомагав йому оформляти документи на отримання цих коштів. Після надходження з Німечинни приблизно 1200 Євро, [PERSON] за його порадою та в його супроводі ж, такі кошти поклав на депозитний рахунок в АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Крім того, вказаний свідок зазначив, що за свого життя [PERSON] та відповідач окремо зберігали свої кошти. Оскільки, між ними фактично припинилися шлюбні відносини. З урахуванням наведеного та беручи до уваги в сукупності наведені докази, суд приходить до переконання, що кошти в сумі 1209,14 Євро, які перебувають на депозитному рахунку згідно договору №6467/370-13 від 04.07.2013 року є коштами, які [PERSON] отримав, як компенсацію за примусове вивезення з батьками до Німеччини. Як наслідок, відповідач в силу закону не може претендувати на такі кошти, оскільки вони є особистою приватною власністю спадкодавця. Оскільки, отримані ним за примусову його роботу та роботу батьків, що мала місце до шлюбу. Крім того, такі кошти нерозривно пов'язані з його особистими заслугами. За приписами ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є, зокрема, майно, набуде ним до шлюбу; майно набуте ним за час шлюбу, але в порядку спадкування; премії, нагороди, які він одержав за особисті заслуги; кошти одержані як відшкодування завданої йому моральної шкоди; страхові суми, одержані ним за обов'язковим особистим страхуванням тощо. Крім того, суд може визнати особистою приватною власністю чоловіка майно, набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Ухвалюючи дане рішення, суд враховує й те, що відповідач з спадкодавцем проживали фактично окремо у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Такі висновки суд зробив на підставі пояснень сторін у справі, показів свідка [PERSON], заповітів від 26.02.2003 року та від 20.08.2013 року, згідно яких спадкодавець заповів все майно позивачці, договору про поділ спільного майна подружжя від 20.10.2008 року, яким між спадкодавцем та відповідачкою проведено поділ спільного нерухомого майна та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.02.2014 року. У зв'язку із тим, що відповідачем, як бувшою дружиною спадкодавця, оспорюється та заперечується факт того, що спірні грошові кошти є особистою приватною власністю [PERSON], то позивачем правильно обрано спосіб захисту прав та законних інтересів. Згідно вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Приписами ч. 3 ст. 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За матеріалами справи достовірно вбачається, що позивач своєчасно прийняла спадщину після смерті [PERSON] за заповітом від 20.08.2013 року. Натомість, на сьогодні вона не може реалізувати свої спадкові права на спірні кошти з підстав невизнання відповідачем права особистої приватної власності на ці кошти за [PERSON] Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням наведеного, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на грошові кошти в сумі 1209,14 Євро, які за свого життя поклав на депозит в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] уклавши з вказаним банком депозитний договір №6467/370-13 від 04.07.2013 року, а тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved