Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Олександрійської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який є онуком позивача. Мати дитини [PERSON] померла [INFO] . Крім того, рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.10.2014 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем з 2014 року та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вихованням та утриманням свого малолітнього сина не займається, не піклується про його матеріальний стан, розвиток, життя та здоров`я. Відповідач нотаріально посвідчив заяву, в якій виразив свою згоду на позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Тобто, відповідач самоусунувся від виконання свого батьківського обов`язку, а тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини. Оскільки, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю відповідача, який є батьком [PERSON] . ЇЇ онук [PERSON] з 4 років проживає з нею і перебуває на її утриманні. Лише вона займається його вихованням. ЇЇ син [PERSON] співмешкав з [PERSON] в них народився син [PERSON] . До досягнення сином 1,5 року вони проживали разом, а потім розійшлися. В 2013 р. чи 2014 р. [PERSON] позбавили батьківських прав відносно [PERSON] , тоді вони його забрали до себе. [PERSON] поїхав на заробітки. Спочатку приїздив, передавав гроші, потім лише телефонував. На даний час вона не знає, де він. [PERSON] почав співмешкати з іншою жінкою і припинив приїздити до сина. Обіцяв приїхати на останній дзвоник, але так і не приїхав. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шило А.О. пояснила, що дитина з 2014 року проживає з позивачем, яка займається її вихованням та утриманням. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Мати хлопчика померла у 2018 році, але до смерті була позбавлена батьківських прав. Підтримує позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просить задовольнити. В судовому засіданні представник третьої особи - Яковлєв Ю.О. підтримав позовні вимоги та пояснив, що він займався позбавленням батьківських прав матері дитини, яка мала 4-х дітей. Після позбавлення її батьківських прав усіх дітей було передано на вихованням бабусям. Після відібрання [PERSON] почали встановлювати батька дитини, викликали його на бесіду і він погодився визнати батьківство, оскільки не був зазначений батьком в актовому запису про народження дитини. Він разом з матір`ю хлопчика пішли до відділу ДРАЦС, де за його заявою внесли зміни в актовий запис про народження дитини. Дитина була передана на виховання батькові. Спочатку він займався вихованням дитини, а потім бабуся почала звертатися до служби у справах дітей за допомогою, оскільки її син поїхав на заробітки, тривалий час з ними не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається. Відповідач на контакт не виходить. Відповідач не цікавиться здоров`ям, розвитком та вихованням дитини. З моменту передачі дитини на виховання батькові, він фактично не виконував батьківських обов`язків, а переклав їх на позивача. Бабуся на свою мізерну пенсію утримувала дитину, лікувала та намагалася оздоровити. На підставі заяви позивача, враховуючу думку дитини та нотаріально посвідчену заяву відповідача, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши вступне слово учасників справи та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, згідно з яким [PERSON] після укладення шлюбу змінив прізвище на « [PERSON] ». Батьками [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2014 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її дітей, зокрема [PERSON] , [INFO] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до довідки, виданої КП «Житлогосп» від 28 жовтня 2020 року, вих. №460, позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею з 2014 року проживає онук - [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 28 січня 2021 року №40 малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено над ним опікуном позивача. Виконавчий комітет Олександрійської міської ради, як опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина. Відповідач нотаріально посвідчив заяву від 23 вересня 2020 року про те , що він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача і відповідача близько 20 років. Позивач займається вихованням онука з 4 років. Відповідача дуже давно не бачила, він не займається вихованням та утриманням дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дуже давно знає позивача. Позивач має двох дітей, дочку, яка має трьох дітей, і сина, який є батьком [PERSON] . [PERSON] з 3-х чи 4-х років проживає з позивачем, яка займається його вихованням та утриманням. Спочатку водила до дитячого садочка, а тепер до школи. Відповідач не займається вихованням сина. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї, є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати - юність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 51 Конституції України передбачений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З наданих суду доказів, пояснень учасників справи та свідків, вбачається, що відповідач повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, не спілкується з сином, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не відвідує його, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Отже суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виховання та утримання свого сина та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, фактично переклавши цей обов`язок на позивача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст.164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо її сина, що сприятиме захисту інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від виконання даного зобов`язання кошти на утримання дитини стягуються в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що суд, визначаючи розмір аліментів, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що відповідач зобов`язаний матеріально утримувати дитину, та визначаючи аліменти в розмірі 1/4 частки доходів відповідача, бере до уваги вищенаведені обставини справи, в тому числі матеріальне становище дитини, яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Отже, позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовна заява надійшла до суду 12 листопада 2020 року, отже аліменти стягуватимуться з 12 листопада 2020 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок відповідача наступним чином: судовий збір, від сплати якого позивач звільнена при зверненні з позовом до суду за майнову вимогу про стягнення аліментів, слід стягнути в дохід держави з відповідача в розмірі 840,80 грн., та судовий збір за немайнову вимогу про позбавлення батьківських прав, сплачений позивачем при подачі позову, слід стягнути на користь позивача в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved