Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю з чоловіком [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем знаходилась у зареєстрованому шлюбі і перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах до квітня 2013 року. Під час шлюбу ними за спільні кошти був придбаний автомобіль марки Ситроен С1 SX 1.0, 2010 року випуску, р.н. [NUMBER], який зареєстрували на ім'я відповідача, а потім останній без її згоди перереєстрував на свою матір. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй половину вартості проданого автомобіля, виходячи з того, що автомобіль придбаний у період шлюбу та відчужений відповідачем без її відома на користь [PERSON] Рішенням Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 10 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені: суд розподілив майно, яке є спільною сумісною власністю - автомобіль марки Ситроен С1 SX 1.0, 2010 року випуску, р.н. [NUMBER], залишивши автомобіль у власності [PERSON]; стягнув з [PERSON] на користь позивача 36 053,50 грн. в рахунок компенсації ? частини вартості зазначеного автомобіля, вирішив питання судових витрат. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що оскільки відповідач розпорядився спільною сумісною власністю на свій розсуд та продав спірний автомобіль іншій особі, отримавши від його реалізації грошові кошти, то є підстави для стягнення ? частини вартості спірного автомобілю на користь позивача. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог. Зазначає, що позивачка була повідомлена про переоформлення транспортного засобу на його матір і це рішення було прийнято ними разом. Крім того, кошти, які були отримані від продажу спірного авто, були витрачені на загальні потреби та в інтересах сім'ї. Не згодна з рішенням і третя особа [PERSON], яка у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог, бо зазначає, що спірний автомобіль був придбаний за її кошти. Крім того, через неможливість повернути їй позичені кошти за купівлю цього авто, вона наполягала на переоформлення автомобіля на її ім'я, що в подальшому і відбулося, сплативши за узгодженням з подружжям у той же день в рахунок компенсації його вартості у розмірі 90 000 грн. Також зазначає, що позивачка з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним до суду не зверталася. Вважає рішення таким, що не ґрунтується на законі. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи своєї скарги підтримали і просили задовольнити. Третя особа та її представник також підтримали доводи своєї скарги і наполягали на скасуванні рішення. Представник позивача доводи скарг відхилив і просив рішення залишити без змін. Апеляційний суд визнає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З матеріалів справи встановлено, що з 16.07.2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. 12 січня 2011 року між ТОВ «АІС Автодом Донецьк» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу автомобілю марки CITROEN C1 5D SX, 2010 року випуску за 110 500, 00 грн. 20 грудня 2012 року вищезазначений автомобіль знятий з обліку для реалізації, по заяві власника і цього ж дня на підставі довідки-рахунку ДПІ 669831 від 20.10.2012 року, виданої ТОВ «Форвардавто-3», зареєстрований в установленому законом порядку за матір'ю відповідача [PERSON] і з цього часу знаходиться в неї у власності. Як вбачається з реєстраційної карти АМТ від 20.10.2012 року, спірний автомобіль знято з обліку [PERSON] для реалізації. За даними довідками рахунку від 20.10.2012 року № 669837 ТОВ «Форвардавто-3» автомобіль продано [PERSON] за 72 107,00 грн. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що оскільки відповідач розпорядився спільною сумісною власністю на свій розсуд та продав спірний автомобіль іншій особі, отримавши від його реалізації грошові кошти, ці обставини є підставою для залишення автомобіля у власності відповідача та стягнення з нього половини суми від продажу спірного автомобілю на користь позивача. Але з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з таких підстав. Відповідно до норм частини 1 ст.60, статті 63, частин 1,2 ст.65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до частини 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В судовому засіданні було встановлено, що подружжя до цього часу перебувають у зареєстрованому шлюбі, але фактичні шлюбні відносини припинили з квітня 2013 року, т.т. з цього часу сторони припинили вести спільне господарство. Спірний автомобіль було продано матері відповідача [PERSON] 20 жовтня 2012 року за суму 72 107,00 грн. , т.т. під час існування фактичних шлюбних відносин між сторонами та ведення спільного господарства. У пункті 22 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Оскільки позивачем фактичні обставини продажу автомобіля матері відповідача не оспорюються, апеляційний визнає, що доводи позову про розпорядження чоловіком автомобілем, що був об'єктом їх права спільної сумісної власності, без її взаємної згоди не знайшло свого підтвердження, а тому вимоги про розподіл майна, яке на час припинення шлюбних відносин вже вибула з власності подружжя не ґрунтуються на законі і тому не підлягають задоволенню. Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, в порушення норм частин1,2 ст. 65 частини 1 ст. 69 СК України вирішив питання розподілу автомобіля, який на час ухвалення рішення вже перебув у власності [PERSON] Доводи скарг щодо купівлі автомобіля за гроші [PERSON], апеляційний суд відхиляє, бо грошові кошти отримані подружжям як позика, визнає їх спільним доходом. На підставі викладеного, апеляційний суд визнає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позовних вимог [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю слід відмовити.

Outcome: partial