Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (після шлюбу - [PERSON]), посилаючись на те, що в січні 2011 року при відвідуванні нею меблевого магазину торгівельного центру «Європорт» по вул. Прокоф'єва, 14 в м. Суми відповідачка зробила їй пропозицію про реалізацію в належному відповідачці магазині належного їй дивана «Султан». Оглянувши в неї вдома диван, відповідачка підтвердила свій намір про взяття дивана на реалізацію. 22 січня 2011 року між ними була укладена угода, згідно з якою вона передала відповідачці на реалізацію свій диван «Султан» за ціною 2500 гр., яка була зафіксована на бланку акту № 1 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг), оскільки іншого бланку у відповідачки не було. Через два місяці дізналася, що магазин переїхав на іншу адресу в м. Суми, а згодом по телефону від відповідачки дізналась, що її диван знаходиться в меблевому магазині в м. Охтирка Сумської області по вул. Гончаренка, 1. За вищевказаною адресою в м. Охтирка свого дивана вона не знайшла, із розмови з продавцями магазину дізналась, що відповідачку ніхто не знає і дивана «Султан» із м. Суми у них не було. По приїзду в м. Суми неодноразово не змогла зв'язатись з відповідачкою. 18 грудня 2013 року вона надіслала відповідачці за місцем її реєстрації і за місцем реєстрації її підприємницької діяльності вимоги повернути кошти за диван. Вказані вимоги відповідач отримала, але не відповіла на них. Вважаючи дії відповідачки злочинними, оскільки вона не повідомила їй про переїзд магазину за іншою адресою, ігнорувала телефонні дзвінки та вимоги, вона 10 січня 2014 року звернулась з заявою до Сумського міськвідділу УМВС Українив Сумській області, згідно висновку якого від 16 січня 2014 року підтверджений факт отримання відповідачкою від неї на реалізацію дивана, але на час опитування відповідачки він не був проданий. За результатами перевірки не знайдено в діях відповідачки ознак кримінального правопорушення. 16 червня 2014 року вона знову звернулась до відповідачки з письмовою вимогою повернути диван на її домашню адресу, на що відповідачка не відповіла, на телефонні дзвінки не реагує. Просила витребувати у відповідачки фізичної особи-підприємця [PERSON] належний їй на праві власності диван «Султан», а в разі його відсутності стягнути з відповідачки кошти в сумі 2500 гр. відповідно до угоди від 22 січня 2011 року (а.с. 3-4). Відповідачка в судове засідання не з'явилась, з заявою про розгляд справи у її відсутність не зверталась, своїх заперечень чи пояснень стосовно позову не надала, тому судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши надані докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в зв'язку з наступним. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] (до шлюбу - [PERSON]) з 3 березня 1997 року зареєстрована як фізична особа - підприємець, що підтверджується спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 13 серпня 2014 року (а.с. 13-14, 73). Згідно акту № 1 «здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 22 січня 2011 року [PERSON] як виконавець та [PERSON] як замовник склали цей акт про те, що виконавцем диван «Султан» взятий на реалізацію в м-н «Європорт», вул. Прокоф'єва, 14 за ціною 2500 гр., акт завірений як виконавцем підписом та печаткою підприємця [PERSON] та підписом замовника [PERSON], з зазначенням «дві тисячі п'ятсот грн. на руки» (а.с. 5). З наданих позивачкою документів вбачається, що вона надіслала 21 грудня 2013 року вимогу відповідачці, яку та отримала 23 грудня 2013 року, про сплату їй 2500 гр. за диван, який працівники відповідачки на транспорті відповідачки відвезли до магазину останньої (а.с.7-8). Позивачка з приводу порушення її прав відповідачкою 10 січня 2014 року зверталась до Сумського МВ УМВС України в Сумській області і отримала відповідь від 21 січня 2014 року про відсутність дій, що містять ознаки кримінального правопорушення. Згідно висновку дільничного інспектора міліції про відсутність ознак кримінального правопорушення від 16 січня 2014 року вбачається, що [PERSON] звернулась до органів внутрішніх прав з того приводу, що [PERSON] з січня 2011 року взяла у неї на реалізацію диван і не повертає його або грошей, де знаходиться диван - невідомо. При опитуванні [PERSON] підтвердила, що дійсно отримала від неї диван на реалізацію, але він не проданий, знаходиться на реалізації в м. Охтирка (а.с.9, 10). 16 червня 2014 року позивачка вдруге звернулась з вимогою про повернення майна до [PERSON] з посиланням на те, що з пояснень відповідачки працівнику міліції вона дізналась, що диван не проданий з 2011 року, тому вона розриває їх домовленість і просить на протязі 7 днів з моменту отримання даної вимоги повернути диван на її домашню адресу, час доставки узгодити з нею за номером мобільного телефону, який зазначений в вимозі (а.с. 11). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності;право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. п. 7, 8, ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 387, 391 ЦІК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка, отримавши від позивачки диван для його продажу за домовленістю сторін за 2500 гр., до часу розгляду справи не продала його, на вимогу позивачки як власника про розірвання домовленості про продаж не повернула ні диван, ні кошти, незаконно, з часу отримання вимоги, утримуючи це майно, хоча підстава для його утримання, в зв'язку з вимогою позивачки повернути це майно, відпала. Доказів зворотнього суду надано не було. Згідно ч. 1, п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України передбачають, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог,зокрема, про витребування майна власником із чужого незаконного володіння;відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України дані докази мають бути належними та допустимими. Позивачка як власник майна з часу направлення відповідачці вимоги вирішила припинити договірні відносини з нею щодо продажу дивана, а тому її позов підлягає задоволенню. Позивачка надала докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених вищенаведеними нормами матеріального права і якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема, наявність у позивачки права власності на спірне індивідуально визначене майно, незаконність на час розгляду справи володіння відповідачкою цим майном, оскільки позивачка висловила намір припинити зобов'язально-правові відносини щодо спірного майна, яке фактично не повернене відповідачкою, чого вона не спростувала при наданні пояснень працівникам міліції. Суд вважає доведеним порушення прав позивачки, а тому вони підлягають захисту. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що відповідачка не повернула позивачці на її вимогу диван чи кошти за нього, вказана обставина свідчить про порушення відповідачкою права позивачки як власника дивана і у останньої виникло право на витребування спірного майна від відповідачки, а у випадку його відсутності - стягнення коштів, визначених сторонами як ціна його продажу. При цьому суд враховує роз'яснення, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», згідно яких суд повинен з'ясувати у позивача предмет спору (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує позовні вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. На користь позивачки належить стягнути сплачений нею судовий збір. На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 386, 387, 391, 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved