Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 червня 2019 року № 464 «Про видачу ордерів на житлову площу мешканцям гуртожитку на [ADDRESS] та інші квартирні питання» в частині відмови у видачі позивачу ордеру на кімнату [ADDRESS] та зобов`язання відповідача видати позивачу ордер на право зайняття вказаної кімнати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.08.2017 № 934 до комунальної власності територіальної громади міста Києва прийнято гуртожиток на [ADDRESS] та віднесено його до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. Вселення позивача до гуртожитку відбулось на підставі розпорядження ДП «Будінвестсервіс» № 115/525 від 13.10.1998 року, реєстрація місця проживання у гуртожитку проведена 08.09.2006, на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов позивач перебуває з 09.02.2008. Кімната № [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивача, яким вона користується більше 20 років, іншого житла на праві власності чи користування позивач не має. Позивач зазначає, що вона понад двадцять років проживає у спірній кімнаті, сплачує за проживання в гуртожитку та споживання комунальних послуг, тому фактично було укладено договір найму жилого приміщення, жодних претензій до неї балансоутримувач гуртожитку не висував та з позовами про виселення не звертався, заборгованості за прибудинкову територію та комунальні послуги не має. За таких обставин на неї розповсюджується сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Позивач вказує, що розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.06.2019 № 464 «Про видачу ордерів на житлову площу мешканцям гуртожитку на [ADDRESS] та інші квартирні питання» їй було відмовлено у видачі ордера на право зайняття кімнати у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують її право на поселення в зазначену кімнату і реєстрації місця проживання в гуртожитку, що не відповідає дійсності. З посиланням на ст. ст. 19, 47 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 9, 58, 61, 128, 129 ЖК України, ст. ст. 29, 310, 814 ЦК України, ст. ст. 29, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року позов [PERSON] було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви на протязі п`яти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2021 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання, відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали, копії позовної заяви з додатками подати відзив на позов. 24.02.2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] у видачі ордеру на спірне житлове приміщення було відмовлено у зв`язку з відсутністю будь-яких документів, які посвідчують її право на поселення в кімнату [ADDRESS] та поселення позивача в гуртожиток на час працевлаштування в Дочірнє підприємство «Будінвстсервіс» за контрактом. Згідно довідки-доповіді відділу обліку і розподілу житлової площі Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] була одна тимчасово поселена у вказану кімнату гуртожитку № 5, як працівник приватного підприємства «ОМО» розпорядженням ДП «Будінвестсервіс» від 13.10.1998 № 115/525. Документів про поселення позивача у 2006 році не має. З 06.03.2006 по 07.07.2008 рік [PERSON] працювала в ДП «Будінвестсервіс» двірником, звільнена із закінченням строку дії контракту. Відповідно до Акту ЖЕД 404 від 13.05.2019 позивач проживає в кімнаті [ADDRESS] сім`єю з трьох осіб: вона, дочка, онука. На квартирному обліку перебуває в Дніпровській районній в м. Києві державній адміністрації з 09.02.2008 року на загальних підставах. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Оскільки позивачем не був наданий повний пакет документів щодо її поселення у гуртожиток який підтверджує її правові підстави на поселення, Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією в межах норм діючого законодавства України та повноважень було прийнято рішення та розпорядження щодо відмови у задоволенні заяви про видачу ордеру на житлове приміщення. У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін. При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким чином, суд з урахуванням предмету спору, наданих сторонами доказів, вважає за доцільне у даній справі проведення спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За нормою ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно пункту 1 частини 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Відповідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіального громади міста Києва гуртожитків приватного акціонерного товариства «Компанія Київінвестбуд» від 03.08.2017 № 934, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] передано до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. Позивач зверталась до відповідача із заявою про видачу ордеру на займану нею кімнату [ADDRESS] . За результатами розгляду заяви пунктом 3.6 розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.06.2019 № 464 «Про видачу ордерів на житлову площу мешканцям гуртожитку на [ADDRESS] та інші квартирні питання» позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі ордеру на право зайняття кімнати № [NUMBER] жилою площею 19,60 кв.м. на [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю будь-яких документів, які посвідчують її право на поселення в зазначену кімнату, та її поселення в гуртожиток на час працевлаштування в Дочірнє підприємство «Будінвестсервіс» за контрактом. Позивач просить визнати незаконним, скасувати зазначене розпорядження та зобов`язати відповідача видати ордер на спірну кімнату з посиланням на те, що на неї розповсюджуються норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки вона зареєстрована у гуртожитку, перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, сплачує за проживання, вселилась та користується спірною кімнатою на умовах договору найму понад 20 років, будь якого іншого житла не має та не використала своє право на безоплатну приватизацію житла. Однак, суд не може прийняти до уваги вказані доводи позивача, як підставу для задоволення позову, з огляду на наступне. На підтвердження позовних вимог позивач надала копії: - розпорядження № 115/525 від 13.10.1998 року Дочірнього підприємства «Будінвестсервіс» виданого на ім`я [PERSON] з резолюцією про тимчасове поселення в гуртожиток [ADDRESS] , у якому зазначено, що позивач працює в Приватному підприємстві «ОМО», - паспорту позивача з відмітками про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] з 08.09.2006 до 08.09.2007, з 16.11.2007 до 16.11.2008, з 11.04.2008, - довідки Відділу обліку, розподілу житлової площі та контролю за її використанням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 259 від 01.09.2020, відповідно якої позивач перебуває на квартирному обліку з 09.02.2008 року у складі сім`ї з однієї особи, - відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.06.2019 року на звернення позивача з повідомленням про результати розгляду заяви щодо видачі ордеру на спірну кімнату в гуртожитку. Відповідачем надано копію довідки-доповіді Відділу обліку та розподілу житлової площі Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, за змістом якої [PERSON] звернулась в Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію з проханням видати ордер на кімнату № 17А житловою площею 19,60 кв.м. в гуртожитку на [ADDRESS] на сім`ю з трьох осіб: вона, дочка [PERSON] , 1977 р.н., та онука [PERSON] , 2003 р.н., які в ній зареєстровані. 13.10.1998 розпорядженням ДП «Будінвестсервіс» від № 115/525 (не завірено) [PERSON] була одна тимчасово поселена у зазначену кімнату гуртожитку, як працівник ПП «ОМО». Документів про її поселення у 2006 році не має. З 06.03.2006 по 07.07.2008 [PERSON] працювала в ДП «Будінвестсервіс» двірником. Звільнена у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Відповідно до Акту ЖЕД 404 від 13.05.2019 [PERSON] проживає в кімнаті № 17-А сім`єю з 3 осіб: вона, дочка, онука. Родина [PERSON] житлової площі на праві приватної власності не має. На квартирному обліку в Дніпровському районі перебуває 09.02.2008 року на загальних підставах. Відповідно положень частини 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. За приписами пунктів 1, 2 частини 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», цей Закон не поширюється на громадян, які: 1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; 2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом. Отже, з матеріалів справи убачається, що позивач була тимчасово поселена в гуртожиток по вул. Я.Гашека, 17 у м. Києві згідно розпорядження ДП «Будінвестсервіс» від 13.10.1998, як працівник ПП «ОМО», без відповідного на те ордеру. У період часу з 06.03.2006 по 07.07.2008 позивач працювала в ДП «Будінвестсервіс» двірником за контрактом. У зв`язку з цим на позивача на поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Відповідно ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правових підстав поселення в гуртожиток з дати першої реєстрації - з 08.09.2006 року та в подальшому при продовженні реєстрації позивач суду не надала. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За нормою ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З урахуванням викладених обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, спірне рішення відповідачем винесено з дотриманням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим підстави для визнання незаконним, скасування розпорядження відповідача від 12.06.2019 р. № 464 та зобов`язання відповідача видати позивачу ордер відсутні. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача у зв`язку з відмовою в позові повністю.

Outcome: dismissed