Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській областіпро стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частин доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19.02.2007 року по 31.10.2014 року, позивач працювала в Управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області, спочатку на посаді страхового експерта з охорони праці відділу організаціій профілактик травматизму, медичного обслуговування та соціальної реабілітації, а з 01.10.2009 року - на посаді страхового експерта з охорони праці відділу організацій профілактики травматизму. Наказом № 212-к від 28.10.2014 позивач була звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні роботодавцем не було здійснено повний розрахунок із позивачем, тому вона була вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення середньомісячного заробітку. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 року встановлено факт перебування позивача у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області. Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 127/11934/16-ц, вирішено стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за жовтень 2014 року в сумі 11 246,71 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2016 року в сумі 99 215,10 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року в сумі 6 523,09 грн. Зазначене рішення було виконано відповідачем лише 16 березня 2020 р. Позивач зазначає, що з 30.06.2016 року по день розрахунку - 16.03.2020 р., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить (951 - кількість прострочених днів * 239,65 грн.) = 227 907,15 грн., які вона просила стягнути із відповідача на її користь. Крім того, просила стягнути із відповідача на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 30.04.2016 року по 29.02.2020 року в сумі 4 355,87 грн. Ухвалою суду від 17.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до судового розгляду. 21.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні і застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Лісков А.І. підтримав заявлені позовні вимоги за обставин, викладених у позовній заяві заяві та просив їх задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача - Смолій Ю.В. у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом достовірно встановлено, що з 19.02.2007 року по 31.10.2014 року, позивач працювала в Управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області, спочатку на посаді страхового експерта з охорони праці відділу організаціій профілактик травматизму, медичного обслуговування та соціальної реабілітації, а з 01.10.2009 року - на посаді страхового експерта з охорони праці відділу організацій профілактики травматизму. Наказом № 212-к від 28.10.2014 позивач була звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні роботодавцем не було здійснено повний розрахунок із позивачем, тому вона була вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення середньомісячного заробітку. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 року встановлено факт перебування позивача у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області. Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 127/11934/16-ц було вирішено стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за жовтень 2014 року в сумі 11 246,71 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2016 року в сумі 99 215,10 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року в сумі 6 523,09 грн. Зазначене рішення в тому числі по нарахованій, але не виплаченій заробітні платі було виконано відповідачем лише 16 березня 2020р. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З матеріалів доданих до позову вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню становила у липні 2014 року - 7356,88 грн., - робочих днів 23; у серпні 2014 року - 2947,94 грн., - робочих днів 20. Таким чином, середньоденний заробіток складав 239,65 грн. ((7356,88 грн + 2947,94 грн.):(23+20)). Таким чином, з 30 червня 2016 року по день розрахунку 16 березня 2020р., середній заробіток [PERSON] , за час затримки розрахунку при звільненні становить 227 907,15 грн. (951 кількість прострочених днів * 239,65 грн.), які підлягають до стягнення. Щодо вимог про стягнення з відповідача суми компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, судом встановлено, що [PERSON] просила стягнути за період із 30 квітня 2016 року по 29 лютого 2020 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 вказаного Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації неотриманої втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (з наступними змінами). Розраховуючи розмір компенсації неотриманої заробітної плати, суд бере до обрахунку індекс споживчих цін для визначення суми компенсації втрати частини зарплати за період з травня 2016 року по лютий 2020 року, який становить: 100.1*99.8*99.9*99.7*101.8*102.8*101.8*100.9*101.1*101.0*101.8*100.9*101.3*101.6*100.2*99.9*102.0*101.2*100.9*101.0*101.5*100.9*101.1*100.8*100.0*100.0*99.3*100.0*101.9*101.7*101.4*100.8*101.0*100.5*100.9*101.0*100.7*99.5*99.4*99.7*100.7*100.7*100.1*99.8*100.2*99.7 % = 138,73. Величина приросту індексу споживчих цін складає 138,73 - 100 = 38,73. Таким чином, загальна сума компенсації втрати заробітку, яка має бути стягнута на користь позивача складає 11 246,71 * 38,73/100 = 4355,87 грн. Що стосується позиції відповідача, щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду, то суд критично ставиться до таких доводів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, нарахована [PERSON] заробітна плата, а також середній заробіток був виплачений лише 16 березня 2020р., тобто відповідач більше шести місяців з дня постановлення Вінницьким апеляційним судом рішення у справі за № 127/11934/16-ц. не виплачував ні належну позивачу заробітну плату ні середній заробіток без поважних на те причин. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу . Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Таким чином закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, яка не обмежена жодним строком, оскільки є прямим обов`язком роботодавця провести із працівником повний розрахунок. Крім того, відповідач повинен був провести такий розрахунок незалежно від звернення позивача із позовом до суду. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована у м. Вінниця із 07.09.2020р., а тому не могла звернутись в тримісячний строк до суду, оскільки перебувала на тимчасово окупованій території України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача на корист держави підлягає до стягнення сума судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved