Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищенаведеним позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому 15.10.1996 р. Житомирським відділом РАГС шлюбі із [PERSON], [INFO], від якого сторони мають двох спільних неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що їхнє подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, шлюбні обов'язки, несумісність характерів, а також аморальний спосіб життя відповідача. Також у позові зазначила, що на даний час [PERSON] відбуває покарання у місцях позбавлення волі. Крім того, в обґрунтування позивач вказала, що сім'я розпалася остаточно, шлюб існує лише формально, спільного господарства сторони не ведуть. Примирення вважає неможливе, оскільки ні хто із сторін цього не бажає. Спору щодо поділу спільного сумісного майна і місця проживання їхніх дітей немає. /а.с. 1-2/ У судове засідання, яке відбулось 12.05.2014 р. сторони не з'явились, надали суду заяви, в яких просять розглянути справу за їх відсутності. У поданій заяві [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, відповідач позовні вимоги визнав повністю та проти розлучення не заперечує. /а.с. 14, 15-17/ Так, згідно положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу згідно до ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Відповідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. /а.с. 18/ Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який як вбачається зі змісту копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], укладено 15.10.1996 р. Житомирським відділом реєстрації актів громадянського стану, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис під № 1585. Після одруження дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 5/ Від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 5, 6/ Сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо, через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Спору щодо поділу спільно нажитого сумісного майна і місця проживання спільних дітей - немає. Подальше збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам, умов для примирення немає. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин, а також причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За наведених вище обставин, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення у даній справі. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для надання терміну для примирення оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сім'ї, а матимуть виключно формальний характер, що не допоможе зберегти сім'ю.

Outcome: approved