Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання недійсними договорів оренди землі, що укладені між нею та ПРАТ «Насінневе». Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР №009998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №719, [PERSON] є власником земельних ділянок, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,75 га та 3,3834 га, що розташовані на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області. Вказані земельні ділянки знаходяться у оренді ПРАТ «Насінневе», згідно договору оренди земельної ділянки №б/н від 27 червня 2008, зареєстрованого у Відділі Держкомзему у Кегичівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 квітня 2012 року за №632310004000937, та договору оренди земельної ділянки №б/н від 27 червня 2008, зареєстрованого у Відділі Держкомзему у Кегичівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 квітня 2012 року за №632310004000920. Договори укладені на строк 10 років. Відповідно до п.9 вказаних договорів оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у одній із наступних форм та розмірів: в грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1605,36 грн., або натуральною формою, яка здійснюється шляхом передачі сільськогосподарської продукції чи товарів у кількості та розмірі пропорційній їх погодженій сторонами ціни до розміру орендної плати у грошовій формі. Погодження цієї форми орендної плати (переліку товарів чи продукції, кількості, якості, ціни, місця, порядку строків поставки тощо) здійснюється за домовленістю сторін відповідно до даного договору та оформлюється підписами сторони актів прийняття передачі та товарних або товаротранспортних накладних; або відробітковою формою, за якою види, обсяги, строки, місце виконання робіт визначаються за додатковою усною домовленістю сторін й підтверджуються актами передачі-прийняття виконаних робіт чи наданих послуг, підписання яких сторонами і є таким додатковим погодженням. Форми орендної плати можуть бути поєднані (комбінована форма) в межах суми, що не перевищує розмір грошової форми орендної плати. Відсутність у договорах істотної умови про розмір орендної плати у натуральній формі та системне зменшення орендарем кількості отриманої зерно продукції в якості орендної плати, як наслідок відсутності такої умови, дозволяє орендарю не сплачувати справедливу орендну плату за користування землею та вказує на порушення права орендодавця та майнового інтересу. Орендар встановлює ціну такої продукції (робіт, послуг) у односторонньому порядку без узгодження її вартості із сторони позивача, як орендодавця, що впливає на кількість отриманої сільськогосподарської продукції в залежності від розміру її ціни по відношенню до загального грошового виразу орендної плати виходячи з співвідношення процентної ставки орендної плати до нормативної грошової оцінки землі. Таким чином, позивач маючи статус сторони договору та субєкта господарських правовідносин у орендних правовідносинах землі з ПРАТ «Насінневе» має право на захист своїх економічних інтересів та на справедливий розмір орендної плати виходячи з порушення співвідношення майнових інтересів орендаря і орендодавців внаслідок відсутності у договорі умови про розмір орендної плати у натуральній формі та системного заниження орендарем кількості отриманої зерно продукції у період з 2008 по 2015 роки. 25 листопада 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача пропозицію про внесення змін до договорів оренди землі, щодо визначення розміру орендної плати у натуральній формі. Запропоновано внести зміни до пункту 9 договору в частині збільшення розміру орендної плати та встановлення її у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки землі та визначення вартості продукції (робіт, послуг) при сплаті орендної плати у натуральній (відробітковій) формі встановивши, що перерахунок обсягів натуральної та відробіткової форм плати за оренду земельної ділянки у грошову проводиться виключно з фактичної собівартості видів продукції, вирощених орендарем та наданих для розрахунку з орендодавцем, яка склалася в господарстві за минулий рік. На цю пропозицію ПРАТ «Насінневе» було надано відповідь від 23 грудня 2015 року, щодо безпідставності вимог та повністю відхилено пропозицію, щодо внесення змін до спірних договорів оренди землі для усунення порушення прав. Особи, які беруть участь у розгляді справи у судове засідання не зявились. Представник позивача [PERSON] надав заяву, відповідно до якої просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача [PERSON] надала заперечення та заяву про застосування позовної давності, вказавши на сплив строків позовної давності, оскільки позивач договори отримала 30 листопада 2012 року, що підтверджується відомостями з реєстраційного журналу видачі договорів оренди по ВАТ «Насінневе». Крім того вказала, що у договорах оренди містяться усі істотні умови встановлені, ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у тому числі і ті, що стосуються орендної плати, а саме розмір орендної плати, індексації, форми платежу та, щодо строків, порядку внесення і перегляду орендної плати та відповідальності за її несплату. Також надала заяву про розгляд даної справи без участі ПРАТ «Насінневе». У судовому засіданні досліджені: копія договору оренди землі № б/н від 27 червня 2008 року за земельну ділянку площею 3,3834 га (а.с.6-7), копія акту передачі прийому земельної ділянки згідно з договором оренди (а.с.8), акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с.9), копія договору оренди землі № б/н від 27 червня 2008 року за земельну ділянку площею 1,75 га (а.с.10-11), копія акту передачі прийому земельної ділянки згідно з договором оренди (а.с.12), акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с.13), копія Державного акту серії ІІ-ХР №009998 на право приватної власності [PERSON] на землю загальною площею 5,13 га (3,38 га та 1,75 га) (а.с.14), копія паспорта позивача та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.16,17), копії листів та відповідей на них, пропозиції з додатковою угодою (а.с.18,19,20,21,22), пропозиція про зміну умов договору оренди землі (а.с.25-30), відповідь на пропозицію щодо внесення змін до договору оренди землі (а.с.31) та інше. Зясовані у судовому засіданні обставини дають підстави для висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 5,13 га (3,38 га та 1,75 га) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ХР №009998 з кадастровими номерами 6323155600:06:001:0065 та 6323155600:06:001:0050, що розташована на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.14). 27 червня 2008 року між позивачем та ПРАТ «Насінневе», яке є правонаступником ВАТ «Насінневе» укладено договори оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на десять років (а.с.6-7,10-11). Вказані договори зареєстровані відділом Держкомзему у Кегичівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинені відповідні записи від 10 квітня 2012 року за № 632310004000937 та № 632310004000920 (а.с.7,11, зворотна сторінка). Згідно відомостей з реєстраційного журналу видачі договорів оренди по ВАТ «Насінневе», позивач договори оренди отримала 30 листопада 2012 року (а.с.44-45). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст. ст. 6,627 ЦК України). У відповідності до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 ЗК). Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні. Частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, серед істотних умов договору оренди землі зазначено: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата з зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою цієї статті передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, вони є укладеними, а отже - оспорювані та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Як передбачено ч. 1 ст. 14 Закону, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст. ст. 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (норма діяла на момент укладення договору). Так, оспорювані договори оренди земельних ділянок укладені у письмовій формі, орендодавець мав необхідний обсяг цивільної дієздатності і його волевиявлення було спрямоване на укладання таких договорів, оскільки доказів зворотного в судовому засіданні не надано. Позивач не заперечила, що отримувала орендну плату, як у грошовій так і у натуральній формі. Разом з цим позивач вказують на те, що відповідач занижував розмір орендної плати протягом тривалого часу. Тому вважає, що відсутність цієї істотної умови, як розмір орендної плати у натуральній формі, порушує право орендодавця на отримання належної орендної плати в повному обсязі. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13 і яка є обов'язковою для застосування судами при розгляді справ з аналогічними питаннями, також роз'яснено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони в належній формі уклали договори, дійшли згоди щодо всіх істотних умов, викладених у пунктах договору, підтвердивши це погодження підписами. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, що договори оренди землі пройшли державну реєстрацію, про що вчинено відповідні записи. Суть державної реєстрації полягає в офіційному визнанні і підтвердженні державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок на підставі договору, а підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є сам договір, укладений між власником земельної ділянки і орендарем, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, підписання спірного договору за викладеними в ньому умовами здійснювалося за вільним вибором сторін. До реєстрації договорів та під час їх виконання позивач не надавала пропозицій про внесення до договору будь-яких змін. Уточнення до договору можливе в позасудовий спосіб, а тому вимоги позивача про визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав, зазначених в позовній заяві, не відповідають вищевказаним положенням ЦК України. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При зверненні до суду позивачем не надано доказів порушеного права при виконанні відповідачем договорів оренди землі. Крім того, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача з названих підстав, зокрема відсутністю в договорах істотної умови про розмір орендної плати у натуральній формі, оскільки позивачем не доведено, що дійсно порушено право останнього, як орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умови, передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі», так як їй, позивачу, після підписання тексту договору, порядок виплати орендної плати на протязі майже восьми років був відомий, вона за весь період часу з моменту укладання не зверталась до відповідача із заявами про уточнення орендної плати чи порядку її виплати. Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.42). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п.11 постанови ПВС України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). У даному випадку позов є недоведеним, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Судові витрати суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed