Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 грн. щомісяця з врахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача аліменти на правову допомогу. В позовній заяві позивачка зазначила, що з відповідачем одружилися 07 серпня 2012 року, шлюб зареєстровано відділом ДРАЦС Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 44. У шлюбі в сторін народився син [PERSON], [INFO], який в даний час є неповнолітнім, проживає з позивачкою, перебуває на її вихованні і утриманні. Сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, кожен з них мав діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю, почастішали сварки, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. З червня 2017 р. сторони спільно не проживають. Рішенням Городенківсьокго районного суду від 18.09.2017 р. шлюб між ними розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати біля позивачки. З часу припинення спільного проживання відповідач перестав утримувати сина, за чотири місяці дав 100 грн. на його утримання. Відповідач фізично здоровий, працездатний, інших утриманців не має. Офіційно працює офіціантом в ресторані «Мері Ленд», отримує хороший заробіток, розмір якого приховує від позивачки. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу синові, однак добровільно цього не робить. Син росте, розвивається, відвідує дитячий садочок, за який позивачка оплачує самостійно. Дитина потребує збалансованого харчування, вітамінів, добротного одягу та взуття, розвиваючих іграшок та літератури. В умовах кризи в державі все це потребує значних матеріальних витрат, а згідно закону участь відповідача у їх забезпеченні є його обовязком. Саме це змусило позивачку звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. В позові покликається на ст.ст. 141, 150, 180 СК України, на Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 р. та на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-1798цс16. 07.11.2017 р. відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що він зобовязаний та не заперечує утримувати дитину, однак не в такій сумі, як просить позивачка (1200 грн.). В запереченні посилається на те, що позивачка в позовній заяві надає неправдиві дані. Він постійно бере сина додому, купує йому дитячі речі, іграшки, купив планшет. Працював і працює в ресторані «Мері Ленд» тільки по замовленню, коли відбуваються весілля, постійної роботи та заробітків немає, в центрі зайнятості на обліку не перебуває. Відповідач згідний сплачувати 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто 750 грн. в місяць. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Суду пояснила, що дитина відвідує садочок «Зірочка». Відповідач добровільно коштів для утримання сина не надає, відмовляється платити за садочок. Дитину їй допомагають утримувати її батьки. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що немає постійного заробітку, в даний час ніде не працює, на обліку в Городенківській районній філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості не перебуває, тому згідний сплачувати аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що становить приблизно 750 грн. в місяць, а не в такому розмірі, як просить позивачка. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно представленої копії свідоцтва про шлюб серії 1-НМ № 111294, виданого 07 серпня 2012 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Дідович) [PERSON], [INFO], зареєстрований 07 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 44. Від шлюбу в сторін народився сина [PERSON], [INFO], актовий запис № 108 від 16 листопада 2012 р., що доводиться копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 222274, виданого 16 листопада 2012 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2017 року по справі № 342/637/17 (провадження № 2/342/489/2017), яке набрало законної сили 29 вересня 2017 р., шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Дідович) [PERSON], [INFO], зареєстрований 07 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 44, - розірвано; сина [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з матірю [PERSON]. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону - батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітній син сторін проживає з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, в достатній кількості коштів на утримання дитини не надає. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Із копії трудової книжки АФ № 987676, заповненої 20 серпня 2010 р. професійно-технічним училищем № 31 м. Городенка, вбачається, що [PERSON], [INFO], в даний час ніде не працює. Станом на 07.11.2017 р. [PERSON], [INFO], житель [INFO] на обліку в Городенківській районній філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості не перебуває, що доводиться повідомленням Городенківської районної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості № 19-02/12-17 від 07.11.2017 р. В судовому засіданні позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, позицію відповідача про часткове визнання позову щодо розміру аліментів, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно з проведенням індексації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 21.09.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити негайному виконанню. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial