Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2017 року, виданого приватним нотаріусом Ужгородського районного округу Васіловкою В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 284, згідно з яким [PERSON] отримав у власність як спадкоємець Ѕ частки спадкового майна, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , та скасувати реєстрацію права власності на вказане майно згідно даного свідоцтва в реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1182620821248. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що [INFO] померла її тітка - [PERSON] . На випадок смерті вона залишила заповіт, посвідчений секретарем Русько-Комарівської сільської ради 07.05.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 10, за яким належне їй майно на випадок смерті заповіла позивачці. Згідно з відміткою на звороті, даний заповіт не було змінено чи скасовано. З невідомих їй причин заповіт у спадковий реєстр внесений не був, а тому про нього не було відомо нотаріусу, який оформляв спадщину. Цією ситуацією скористався відповідач - [PERSON] , який являється братом покійної та спадкоємцем за законом другої черги. За його заявою про прийняття спадщини приватним нотаріусом Ужгородського районного округу Васіловка В.О. було заведено спадкову справу та видано свідоцтво про право на спадщину на користь [PERSON] без врахування заповіту. Згідно з вказаним свідоцтвом про право на спадщину за № 284 від 27.02.2017 року, [PERSON] отримав у власність як спадкоємець частку в розмірі Ѕ спадкового майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивачка, враховуючи наявність заповіту, стверджує, що відповідач не мав права на спадкування, а тому дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним. Вісімнадцятого березня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив позовні вимоги посилаючись на те, що йому не було відомо про заповіт сестри. Після її смерті він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадщина за заповітом не відкривалась, спадкова справа не заводилась. Вважає причини несвоєчасного відкриття спадщини позивачкою неповажними. Посилаючись на положення цивільного законодавства щодо нікчемності правочину, стверджує, що оскільки заповіт на момент оформлення спадщини за законом не був зареєстрований у реєстрі спадкового майна, то дана обставина свідчить про його нікчемність, а тому жодних підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування права власності на його підставі у розумінні ст. 1301 ЦК України немає, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилася, однак подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що відповідач є її рідним братом, а позивачка племінницею. При житті її матір казала, що спірний будинок повинен залишитися її брату [PERSON] . Всі були згідні з цим. Сам [PERSON] жив в Киргизії, інколи приїжджав на Україну, а в 1992 році повернувся до України назавжди, відремонтував та добудував будинок, у той час як [PERSON] залишилась без нічого після смерті чоловіка. [PERSON] забрав її та привіз у [PERSON] , а сам на той час проживав у селі [PERSON] з іншою жінкою. Після того, як їх мама померла у 1992 році, він переїхав до [PERSON] , де вони разом жили всією сім`єю. Вони домовилися, що [PERSON] буде допомогати доглядати його сина. [PERSON] не захотіла жити разом і повернулася до с. Ярок, за нею пішов і [PERSON] . Після цього [PERSON] померла. Дітей у неї не було. Також додала, що чула про те, що мати позивачки носила [PERSON] їсти, коли та була хворою. Заслухавши представників сторін, допитавши свідка та дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 05.02.2021 року, копія якого міститься в матеріалах спарви. Згідно з заповітом, складеним в селі Р. Комарівці Ужгородського району Закарпатської області 07.05.2009 року, копія якого міститься в матеріалах справи, [PERSON] все своє майно заповіла своїй племінниці [PERSON] , [INFO] . Зазначений заповіт посвідчений 07.05.2009 року секретарем Руськокомарівської сільської ради Стеценко Л.Ю. Із зворотньої сторонни заповіту міститься рукописний текст: «Заповіт не змінено і не відмінено. 23.03.2016 року, секретар Стеценко Л.Ю.». Згідно з копією листа сільського голови Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 28.05.2019 року за № 264/02-26, наданого у відповідь на запит адвоката Бойко Б.Б., [PERSON] зверталася до сільської ради з питанням надання їй заяви про державну реєстрацію заповіту, посвідченого секретарем Руськокомарівської сільської ради 07.05.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 10, оскільки з невідомих причин такий заповіт не було зареєстровано у відповідному реєстрі, а також довідок необхідних для прийняття спадщини. Працівником сільської ради було підготовлено заяву про державну реєстрацію заповіту від 22.03.2016 року за № 73/02-26, та в цей же день надано особисто заявнику [PERSON] для подальшого пред`явлення до Закарпатської філії ДП «Національні інформаційні системи». Також з листа вбачається, що 21.06.2017 року за вих. 321/02-26 сільською радою повторно направлялася заява до Закарпатської філії ДП Національні інформаційні системи», оскільки виявилося, що заповіт після звернення безпосередньо [PERSON] знову не було зареєстровано. На копіях заяв про державну реєстрацію заповітів та спадкових договорів, складених секретарем Руськокомарівської сільської ради Стеценко Л.Ю., наявні відповідні вихідні штампи виконавчого комітету Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за № 321/02-26 від 21.06.2017 року та № 73-02-26 від 22.03.2016 року. Згідно з витягом зі спадкового реєстру за № 55112830 від 13.02.2019 року, за заповідачем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] наявний чинний заповіт у реєстрі за № 60827808, дата посвідчення 07.05.2009 року, зареєстрований 21.06.2017 року Закарпатською філією державного підприємства «Національні інформаційні системи». З свідоцтва про право власності за законом від 27.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловкою В.О., вбачається, що спадкоємцем Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , являється [PERSON] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 81449364, Ѕ будинку [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (реєстраційний номер об`їкта нерухомого майна 1182620821248). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.10.2019 року у справі за № 308/5993/17 встановлено факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на момент її смерті [INFO] в будинку в [ADDRESS] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.03.2020 року визначено для позивача додатковий строк тривалістю в два місяці, для подання до відповідної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті її тітки [PERSON] . Оцінивши належним чином докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей\~1216,\~1217,\~1218\~Цивільного кодексу\~України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~1220\~ЦК України,\~спадщина відкривається\~внаслідок смерті\~особи або\~оголошення її\~померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої\~статті 1222 ЦК України,\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України\~встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із статтею 1233 ЦК України,\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту статтей 1269-1272 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно зі\~статтею 1296\~ЦК України, спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у\~статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Як встановлено з матеріалів справи, постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.10.2019 року у справі за № 308/5993/17 встановлено факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на момент її смерті [INFO] в будинку в [ADDRESS] , у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач вважається таким, що прийняв спадщину. Факт зареєстрованого заповіту заповідача [PERSON] підтверджується витягом зі Спадкового реєстру за № 55112830 від 13.02.2019 року. Згідно з вказаним заповітом, [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . Водночас встановлено, що відповідач [PERSON] отримав право на спадщину за законом, виключно у зв`язку з відсутностю відомостей щодо наявного зареєстрованого у спадковому реєстрі заповіту [PERSON] станом на вчинення нотаріальної дії, що в свою чергу сталося з незалежних від позивача причин. Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 11 травня 2011 року за № 491, саме на посадових осіб органів місцевого самоврядування покладається обов`язок щодо внесення до Спадкового реєстру відомостей про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію, а згідно з п. 5 даного Порядку, реєстраторами даного Реєстру є державне підприємство, яке належить до сфери управління Мін`юсту, та його філії. При цьому позивач, як встановлено з дослідженого листа Русько-Комарівської ради, подав відповідну заяву про реєстрацію заповіту до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2017 року, однак, його не було зареєстровано у відповідному реєстрі з незалежних від неї причин. Таким чином, у даному випадку встановлено порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно з частиною першою\~статті 1223 ЦК України,\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Аналіз наведеного дає змогу дійти висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, якою в даному випадку є позивачка як спадкоємець за заповітом, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11.12.2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18). При цьому аргументи відповідача про те, що станом на дату вчинення нотаріальної дії ні йому, ні нотаріусу не було відомо про факт наявності заповіту, як підстави відмови в задоволенні позову, суд не бере до уваги, оскільки право позивача було порушене, а тому підлягає відновленню. Посилання відповідача на недійсність заповіту з підстав відсутності державної реєстрації останнього у Спадковому реєстрі спростовується поданим позивачем витягом з Спадкового реєстру за № 55112830 від 13.02.2019 року, згідно з яким заповіт [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 60827808 21.06.2017 та є чинним. Не спростовують висновків суду і показання допитаного у ході судового розгляду свідка, які не стосуються предмету доказування. За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що вимога позивача про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним обгрунтована та підлягає задоволенню, у зв`язку з чим свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.02.2017 року, видане приватним нотаріусом Ужгородського районного округу Васіловкою Вікторією Олександрівною, та зареєстроване в реєстрі за № 284, згідно з яким [PERSON] отримав у власність як спадкоємець Ѕ частку спадкового майна, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , підлягає визнанню недійсним. Що стосується вимоги позивача про скасування реєстрації права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер якого 1182620821248, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Видача відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , і як наслідок реєстрація права власності на нього за відповідачем, порушує права позивачки [PERSON] , якій вказане майно спадкодавець [PERSON] заповіла згідно із заповітом від 07.05.2009. Визнання недійсним у даному випадку свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого було зареєстровано речове право за відповідачем, є підставою для припинення такого права та скасування його реєстрації в Державному реєстрі. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. У зв`язку з вищевикладеним, позовна вимога про скасування державної реєстрації підлягає задоволенню, а запис № 19240981 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером № 1182620821248 про реєстрацію права власності підлягає скасуванню. Крім того, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України,\~з відповідача на користь позивача належить також стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved