Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що вона є власником вище зазначеного будинку та за проханням своєї доньки 16.07.2016 зареєструвала відповідача за своєю адресою, оскільки йому необхідно було мати місце реєстрації для працевлаштування. З дати реєстрації і по теперішній час відповідач не мешкав за адресою реєстрації. На теперішній час контактів з відповідачем немає. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечував щодо винесення заочного рішення по справі. Пояснив, що позивач прописала відповідача за його проханням, оскільки це було необхідно для його працевлаштування закордон. Жодного дня відповідач в будинку позивача не проживав. Особистих речей відповідача в будинку [ADDRESS] немає. Місцезнаходження відповідача на даний час невідоме. Посилаючись на ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ст.. 405 ЦК України, просить задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.1987. Відповідно до довідки вуличного комітету № 6 Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 15.08.2017 [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] ( а.с. 5). Відповідно до акту від 14.08.2017 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], але не проживає з 16.07.2016 по 14.08.2017 (а.с. 4). За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач прописала відповідача [PERSON] в житловому будинку за адресою [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності, однак відповідач жодного дня у вказаному житлі не проживав. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але не є членами його сім'ї. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач за місцем реєстрації у житловому будинку [ADDRESS], що належить позивачу, ніколи не проживав, така реєстрація є порушенням прав позивача, яка позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача шляхом задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved