Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

[PERSON] , звернулась до суду із зазначеним позовом та заявою про зміну розміру позовних вимог, в яких просила суд визнати за нею право особистої власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнати за відповідачем право особистої власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її корить грошову компенсацію, що становить 1/2 частку вартості автомобілю RENAUT KANGOO, номерний знак [NUMBER] , в сумі 94775,00 грн. Припинити право власності за нею на 1/2 частку вартості автомобілю RENAUT KANGOO, номерний знак [NUMBER] , з дня отримання нею грошової компенсації за 1/2 частку вартості зазначеного майна; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину спільного боргу в сумі 63 275, 00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 01 серпня 1997 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними спільно придбано майно, а саме: автомобіль RENAUT KANGOO, номерний знак [NUMBER] , середня вартість, якого на сьогодні орієнтовно становить 189550 грн. та 28 травня 2013 року - квартира [ADDRESS] , яку було реконструйовано та 11 жовтня 2013 року отримано свідоцтво про право власності на ім`я відповідача. Чатину коштів на зазначену квартиру вони витратили із заощаджень сімейного бюджету, а іншу частину суми вона в інтересах сім`ї отримала за договором грошової позики у [PERSON] , а саме: 79930 грн. 00 коп., що дорівнювало 10000 доларів США в перерахунку за встановленим Національним банко України на день укладення договору грошової позики офіційним курсом гривні до доларів США (7, 993 грн. за один долар США), що підтверджується договором грошової позики та розпискою про отримання грошових коштів готівкою за договором грошової вимоги від 20 травня 2013 року. Половину від запозичених коштів, а саме 5000 доларів США вони повернули в 2014 році. 20 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано, та на день фактичного припинення шлюбних відносин залишився борг перед [PERSON] в сумі 5000 доларів США. 06 вересня 2019 року вона повернула [PERSON] 126550 грн., що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до доларів США (25,31 грн. за один долар США) складає 5000, 00 доларів США, таким чином відповідач повинен повернути їй половину зазначеної суми, а саме в розмірі 63 275,00 грн. На сьогоднішній день, добровільно вирішити питання щодо поділу майна набутого ними за час шлюбу не представляється можливим, тому вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. 26 вересня 2019 року на підставі ухвали суду скасовано заочне рішення суду, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 29 травня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка та її представник не з`явились у адресованій суду заяві просили справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, та не подали до суду, у встановлений в ухвалі суду від 26 вересня 2019 року строк відзив на позовну заяву. Суд, у відповідності до ст. 223 ЦПК України, проводить розгляд справи у відсутність учасників справи, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 01 серпня 1997 року, відділом реєстрації актів громадянського стану м. Нової Каховки, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1997 року, який постановою Херсонського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року розірвано. Відповідно до договору купівлі - продажу, 28 травня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І., [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серія [NUMBER] від 11 жовтня 2013 року. 14 вересня 2016 року за [PERSON] , у період шлюбу, зареєстровано право власності на транспортний засіб RENAUT KANGOO, 2014 року випуску, що підтверджується довідкою МВС України від 03 грудня 2018 року, та учасниками справи в судовому засіданні не оспорювалось. 20 травня 2013 року [PERSON] , діючи в інтересах сім`ї, уклала з [PERSON] договір грошової позики, відповідно до умов якого отримала безпроцентну грошову позику в розмірі 79930 грн. 00 коп., що дорівнює еквіваленту 10 000 доларів США в перерахунку за встановленим Національним банком України на день укладання цього договору офіційними курсом гривні до долара США (7,993 грн. зо один долар США). Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 06 вересня 2019 року, [PERSON] , підтвердив, що станом на 06 вересня 2019 року [PERSON] , згідно договору грошової позики від 20 травня 2013 року йому повернуто повну суму наданої позики, в тому числі: 24 січня 2014 року 39950,00 грн., що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долару США (7,99 грн. за один долар США) складає 5000,00 доларів США; 06 вересня 2019 року 126550,00 грн., що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долару США (25,31 грн. за один долар США) складає 5000,00 доларів США. 10 березня 2020 року ухвалою суду, за клопотанням представника відповідача, по справі призначено судову технічну експертизу документу, з метою встановлення давності документу, а саме: договору грошової позики від 20 травня 2013 року та розписки, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 14 квітня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання експерта з розрахунком витрат за проведення експертизи. 15 квітня 2020 року ухвалою суду, для вирішення зазначеного клопотання експерта відновлено провадження у справі, про що належним чином повідомлено учасників процесу, в тому числі представника відповідача про що свідчить її заява від 30 квітня 2020 року про відкладення розгляду справи, проте відповідачем не надано доказів на підтвердження оплати проведення такої експертизи, що свідчить про його ухилення від участі в експертизі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України). Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі №619/3544/17. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 71 СК України, Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та транспортний засіб RENAUT KANGOO, 2014 року випуску набуті відповідачем [PERSON] за час шлюбу з позивачкою [PERSON] , суд визнає таке майно спільною сумісною власністю подружжя, а тому, беручи до уваги інтереси дружини та чоловіка, враховуючи рівність часток подружжя, визнає за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частки спірної квартири за кожним та по 1/2 частки транспортного засобу RENAUT KANGOO, 2014 року випуску за кожним, за відсутністю належних та допустимих доказів про те, що відповідач у придбання цього майна вклав особисті приватні кошти, задовольнивши позов в цій частині. При цьому, підстав передбачених ч. 5 ст. 71 СК України, для присудження позивачці грошової компенсації суд не вбачає, оскільки відповідачем не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду та відсутня його згоди на присудження такої грошової компенсації, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні цих позовних вимог. Також, у відповідності до вимог ст. 109 ЦПК України, суд визнає доведеним, факт укладання позивачкою [PERSON] в період шлюбу, діючи в інтересах сім`ї, договору позики, отримання грошові кошти від якого, суд визнає об`єктом спільною сумісною власністю подружжя, а тому стягує з відповідача на користь позивача 1/2 частку сплачених позивачкою грошових коштів за таким договором після фактичного розірвання шлюбу, а саме в розмірі 63 275 грн. (126550 грн. : 2 = 63 275 грн.), задовольнивши позов в цій частині. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд дійшов наступних висновків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 5286,00 грн. Відповідно до ч. 2, ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктом третім частини другої статті 141 ЦПК України, передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати - пов`язанні з розглядом даної справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до наданого представником позивача розрахунку, не зменшуючи зазначену у ньому суму, за відсутністю відповідного клопотання з боку відповідача, тобто у розмірі 31240, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial