Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, який уточнила у судовому засіданні, до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що [INFO] у віці 88 років померла її мати [PERSON]. За життя [PERSON] склала заповіт від 05 вересня 2007 року на користь позивачки [PERSON] Позивачка із матір'ю підтримувала сімейні відносини, піклувалася про матір у зв'язку з її похилим віком. З другої половини 2009 року [PERSON] почала виявляти неадекватну поведінку. У серпні 2011 року заповідачка [PERSON] була обстежена лікарем-психіатром, внаслідок чого була поставлена на облік в ПНД №3 м. Харкова та почала отримувати лікування. 05 листопада 2011 року онук заповідачки [PERSON], який постійно проживає у Німеччині, без повідомлення [PERSON] госпіталізував [PERSON] у ХМКЛШТМД ім .О.І.Мещанінова, де їй встановили діагноз: ішемічний інсульт стволової локалізації та супутні діагнози. Внаслідок інсульту, відповідно до записів у медичній документації, [PERSON] не могла говорити, а за станом свідомості могла виконувати лише прості команди. 07 листопада 2011 року [PERSON] вчинила заповіт на користь [PERSON], який у приміщенні неврологічного відділення ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова посвідчила приватний нотаріус ХМНО [PERSON] Позивачка вважає, що під час вчинення заповіту 07.11.2011 року [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок психічного розладу та стану здоров'я після перенесеного інсульту. Також , на думку позивачки, через вади слуху [PERSON] не могла розуміти роз'яснень нотаріуса, а через виниклі у зв'язку із інсультом вади мови не могла прочитати заповіт вголос, а свідки до посвідчення заповіту залучені не були, як того вимагає закон. Під час посвідчення заповіту поряд були сторонні особи, що порушило таємницю заповіту. [PERSON] вважає, що волевиявлення заповідачки не могло бути вільним, адже ініціатива вчинення заповіту виходила від відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], які здійснили усю підготовку та виклик нотаріуса до лікарні, також заповіт складався нотаріусом не зі слів заповідачки [PERSON] Оскільки спірний заповіт, на думку позивачки, повинен бути визнаний недійсним за ст.225 ЦК України, то нею заявлено і позовні вимоги про відновлення попереднього заповіту [PERSON] на користь [PERSON], вчиненого 05 вересня 2007 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив у судовому засіданні, до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про усунення від права спадкування. Відповідач [PERSON] в обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що [PERSON] в останні роки свого життя заявляла, що не бажає залишати свою спадщину [PERSON] Влітку 2011 року [PERSON] черговий раз повідомила [PERSON] про те, що бажає оформити на нього заповіт. У зв'язку з цим [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], яка повідомила йому перелік необхідних документів для вчинення заповіту на його користь. [PERSON] повідомила, що її особисті документи, а саме паспорт забрала [PERSON] Після чого [PERSON] звернувся до міліції з цього приводу. За таких обставин [PERSON] був змушений оформляти [PERSON] новий паспорт таємно від [PERSON], який був виданий 21 жовтня 2011 року. [PERSON] не займалася лікуванням матері. Так наприкінці жовтня 2011 року у [PERSON] боліло горло, про що [PERSON] знала, проте допомоги не надала. 03 листопада 2011 року на прохання [PERSON] його родичка [PERSON] супроводила [PERSON] до ХМОКЛ № 30, де їй надали допомогу, внаслідок чого їй стало краще. По прибутті до міста Харкова 05 листопада 2011 року [PERSON] доставив [PERSON] до ХМКЛШТМД ім. О.І.Мещанінова, де вона була госпіталізована в неврологічне відділення. Розум у [PERSON] був ясний, проте була гіпофонія. Про госпіталізацію [PERSON] [PERSON] не зміг повідомити [PERSON], оскільки та не відповідала на телефонні дзвінки. [PERSON] до лікарні не приїжджала. 07 листопада 2011 року із дотриманням усіх вимог закону був оформлений заповіт [PERSON] нотаріусом [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що [PERSON] перешкоджала вчиненню [PERSON] нового заповіту, умисно створила перешкоди для скасування раніше складеного заповіту, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, яка у зв'язку з хворобою знаходилася в безпорадному стані, а також з метою створення доказів наявності деменції у [PERSON] зробила дописки в медичній карті № 13747 амбулаторного хворого [PERSON] Внаслідок вказаних обставин [PERSON] на підставі ч.2, ч. 5 ст.1224 ЦК України просив усунути [PERSON] від права спадкування після померлої [PERSON] Позивачка та її представники у судовому засіданні первісний позов підтримали у повному обсязі. Позивачка [PERSON] . пояснила суду, що у 2009 році вона та члени її сім'ї почали помічати у [PERSON] дивні особливості поведінки. [PERSON] могла діяти неадекватно обставинам та агресивно, траплялися порушення пам'яті, просторової та часової орієнтації. У серпні 2011 року стан [PERSON] погіршився, внаслідок чого позивачка за направленням із поліклініки звернулася спочатку до ПНД № 16 за місцем проживання [PERSON], а коли там відмовились виїхати до заповідачки додому, звернулася до ПНД № 3 м. Харкова з проханням залишити [PERSON] там на лікування. 15 серпня 2011 року на дому огляд [PERSON] здійснив дільничний лікар-психіатр Соловйов Д.О., який констатував наявність у заповідачки психічного розладу (попередній діагноз «деменція» внаслідок церебрального атеросклерозу) та призначив лікування. Другий огляд [PERSON] відбувся 24 жовтня 2011 року у приміщенні ХМПНД № 3. На думку позивачки, зміни у психічному стані заповідачки [PERSON] були незворотніми, тому станом на 7 листопада 2011 року під час посвідчення заповіту вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. На думку [PERSON] та її представників, висновок МРТ від 6 листопада 2011 року, наявний в медичній карті із ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова, окрім ушкоджень головного мозку внаслідок інсульту, підтверджує встановлений попередній діагноз «деменція». Крім цього, [PERSON] запереречуючи проти звинувачень відповідачем у фальсифікації медичної карти № 13747 амбулаторного хворого [PERSON] , стверджувала, що під час подання нею заяви лікарю ПНД № 3 Соловйову Д.О. вона особисто в заяві зазначила обставини щодо стану здоров'я її матері, після чого підписала вказану заяву. Проти задоволення зустрічного позову позивачка [PERSON] та її представники заперечували з тих підстав, що, не дивлячись на похилий вік, заповідачка [PERSON] знаходилася у доброму фізичному стані, могла за станом здоров'я виходити з дому, доглядати за будинком та садом. За психічним станом [PERSON], яка приймала лікування, не потребувала стаціонарного лікування, могла знаходитись сама вдома, проте самостійно виходити з дому не було бажаним, адже у неї була порушена просторова орієнтація. Внаслідок цього до моменту госпіталізації у листопаді 2011 року [PERSON] не знаходилася у безпорадному стані. [PERSON] із своїм сином [PERSON] та іншими членами родини піклувалися про [PERSON], а саме купували їй продукти та готували їжу, дбали про одяг та догляд за будинком, прали білизну та забезпечували лікування. Про госпіталізацію 5 листопада 2011 року [PERSON] позивачці [PERSON] було невідомо і вона думала, що [PERSON] знаходиться із онуком [PERSON], а 7 листопада 2011 року син позивачки [PERSON] звернувся до міліції з приводу зникнення заповідачки. Також [PERSON] стверджувала суду, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] усунув її від організації процесу поховання, адже не повідомив про місце смерті, місце зберігання тіла, час поховання, на свій розсуд прийняв рішення про кремацію її матері. Твердження [PERSON] про крадіжку паспорта та інших документів [PERSON] вважала безпідставними, оскільки стверджувала, що [PERSON] навмисно ховала паспорт, що було спричинено її психічним станом. Відповідач [PERSON] та його представники у судовому засіданні проти первісного позову заперечували, підтримали зустрічний позов та пояснили, що заповідачка [PERSON] не дивлячись на похилий вік була психічно здоровою людиною. [PERSON] зі слів [PERSON] погано відносилася до матері, била її, морила голодом, знущалася, забирала всю пенсію, не забезпечувала лікуванням, вимагала віддати паспорт. Внаслідок цього [PERSON] виявляла бажання позбавити [PERSON] спадщини, а все заповісти онуку [PERSON], який піклувався про неї. [PERSON] є громадянином Німеччини та постійно там мешкає. Влітку 2011 року відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса [PERSON], отримав консультацію щодо необхідних документів та отримав нотаріальний переклад паспорту. Підготовку посвідчення заповіту та відновлення втраченого паспорту заповідачки [PERSON] доручив своєму представнику [PERSON] і поїхав до Німеччини. 5 листопада 2011 року по прибутті із Німеччини навідався до заповідачки [PERSON] додому і побачив, що вона погано почувається, госпіталізував її до ХМКЛШТМД ім. О.І.Мещанінова. Адресу будинку, який входить до складу спадщини, нотаріусу повідомив [PERSON] ввечері 5 листопада 2011 року. 7 листопада 2011 року у приміщенні неврологічного відділення ХМКЛШТМД ім. О.І.Мещанінова був посвідчений заповіт, оригінал якого відповідач [PERSON] отримав у нотаріуса [PERSON] ввечері того ж дня. У похороні [PERSON] матеріально участі не брала. Державну допомогу на поховання отримав [PERSON] До правоохоронних органів з приводу поведінки [PERSON] відповідач [PERSON] не звертався. 20.06.2013 року відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом було подано заяву про проведення подальшого судового розгляду справи за його відсутності ( том 2 а.с.141). Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] надала письмові пояснення від 01 вересня 2012 року, відповідно до яких до неї влітку 2011 року з'явився [PERSON] (представник відповідача [PERSON]Г.) з приводу посвідчення заповіту [PERSON] [PERSON] нагадав нотаріусу [PERSON], що до цього до неї звертався онук заповідачки [PERSON] Нотаріус надала [PERSON] консультацію щодо посвідчення заповіту. Наприкінці жовтня 2011 року до нотаріуса [PERSON] знов звернувся [PERSON] та надав паспорт та ідентифікаційний код заповідачки [PERSON] з метою посвідчення заповіту, яке було призначене на 05 листопада 2011 року за місцем її проживання. 05 листопада 2011 року [PERSON] повідомив [PERSON], що стан здоров'я заповідачки [PERSON] погіршився і вона направлена до лікарні, виїзд до лікарні було призначено на 07 листопада 2011 року. 07 листопада 2011 року нотаріусом було надруковано заповіт та здійснено виїзд до ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова. [PERSON] на запитання [PERSON] повідомила, що присутність лікуючого лікаря не є необхідною. В палаті на момент посвідчення заповіту знаходилися декілька інших лежачих хворих. На момент посвідчення заповіту у нотаріуса [PERSON] не виникло сумнівів у дієздатності заповідачки [PERSON], вона сама могла прочитати та підписати заповіт. Заповіт був прочитаний [PERSON] пошепки та підписаний нею. У судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що до 07 листопада 2011 року бачила заповідачку [PERSON] двічі. В середині жовтня 2011 року вона розмовляла з заповідачкою в автомобілі [PERSON] протягом 5 хвилин. [PERSON] повідомила, що хоче заповісти «усе своє майно» онуку [PERSON], після чого вона, як нотаріус, роз'яснила [PERSON], що необхідна наявність документів, запитала, чи укладала [PERSON] спадковий договір і роз'яснила норми законодавства щодо обов'язкової частини спадщини і тлумачення заповіту протягом 2-3 хвилин. Другий раз нотаріус бачила заповідачку наприкінці жовтня 2011 року в приймальні своєї нотаріальної контори за присутності інших відвідувачів, коли [PERSON] надав нотаріусу паспорт [PERSON], із заповідачкою вона не розмовляла. Оскільки для вчинення заповіту [PERSON] чекала приїзду онука, підписання заповіту було призначено на 5 листопада 2011 року. Конкретний час посвідчення заповіту - 14 год. 00 хв. 5 листопада 2011 року - погоджена із нотаріусом [PERSON] телефоном 4 листопада 2011 року. Проте 5 листопада 2011 року [PERSON] телефоном повідомив нотаріуса про госпіталізацію [PERSON] У зв'язку з цим нотаріус погодила з [PERSON] підписання заповіту [PERSON] на 7 листопада 2011 року у приміщенні лікарні. При цьому будь-яких документів на підтвердження повноважень вчиняти в інтересах [PERSON] дії [PERSON] нотаріусу не надавав. 7 листопада 2011 року нотаріус [PERSON] надрукувала заповіт, виїхала до ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова та посвідчила заповіт [PERSON] На момент посвідчення заповіту [PERSON] користувалась слуховим апаратом, розмовляла пошепки та протяжно. Під час посвідчення заповіту в палаті знаходились дві пацієнтки, а [PERSON], [PERSON] та якась родичка на прохання нотаріуса вийшли із палати. Нотаріус із заповітом поїхала до нотаріальної контори з метою його реєстрації в електронному реєстрі, після чого ввечері того ж дня віддала заповіт [PERSON] на прохання заповідачки. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, наявні в ній належні та допустимі докази, оглянувши матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи, вислухавши пояснення допитаних у судовому засіданні експертів, приходить до висновку щодо обґрунтованості та задоволення первісного позову , відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Статтями 10, 11, 57, 58, 60 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів , висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], копія якого міститься в матеріалах справи. Позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, довідкою про зміну прізвища . Відповідач за первісним позовом [PERSON] є онуком [PERSON] За життя [PERSON] вчинила заповіт на користь позивачки за первісним позовом [PERSON], посвідчений 5 вересня 2007 року державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Жидельовою А.Ю., реєстровий №6-1238 (том 2 а.с.55). Цей заповіт є попереднім по відношенню до оспорюваного заповіту від 5 листопада 2011 року відповідно до матеріалів спадкової справи ( том 2 а.с. 67-79). 5 листопада 2011 року [PERSON] була госпіталізована до Харківської лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І.Мещанінова із діагнозом ішемічний інсульт стовбурової локалізації , що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого № 34570 ( том 1 а.с.178-187). 7 листопада 2011 року у приміщенні лікарні [PERSON] вчинила заповіт на користь відповідача за первісним позовом [PERSON], посвідчений 07 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1615 ( том 2 а.с.92). За змістом ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в пунктах 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю ( ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Судом досліджена медична карта № 13747 КЗОЗ «Харківський міський психо-неврологічний диспансер № 3» на ім'я [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Зазначена медична карта містить видане [PERSON] направлення психіатру від 15 серпня 2011 року із діагнозом: «Старечий делірій. Деменція, психоз», заяву позивачки [PERSON] від 15 серпня 2011 року на ім'я головного лікаря МПНД Хімчан А.І. з проханням залишити під наглядом у МПНД №3 [PERSON], заяву позивачки [PERSON] лікарю-психіатру Соловйову Д.О. з проханням оглянути [PERSON] вдома, записи про огляд [PERSON] лікарем-психіатром Соловйовим Д.О. від 15 серпня 2011 року вдома та 24 жовтня 2011 року у приміщенні КЗОЗ «ХМПНД» №3, запис про прийом лікарем-психіатром Соловйовим Д.О. 23 серпня 2011 року дочки [PERSON] та 13 грудня 2011 року онука. Встановлений лікарем психіатром Соловйовим Д.О. попередній висновок 15 серпня 2011 року: «Зміни особистості і поведінки внаслідок атеросклерозу судин головного мозку. Дисмнестичний синдром. F07.82, F01?». Допитаний у судовому засіданні свідок Соловйов Д.О. дав показання, відповідно до яких зазначив, що він працює лікарем-психіатром КЗОЗ «ХМПНД №3». У серпні 2011 року до лікарні звернулась дочка [PERSON] та її онук [PERSON], які повідомили, що [PERSON] поводилась неадекватно, стала дратівлива, агресивна, висловлювала ідеї впливу. Під час огляду [PERSON] вдома 15 серпня 2011 року лікар-психіатр Соловйов Д.О. представився їй та повідомив свою спеціалізацію, на що [PERSON] відреагувала нейтрально. На запитання відповідала формально, не по суті, на деякі питання не відповідала, у бесіді не була зацікавлена, її рухи були суєтливі. Під час бесіди несподівано встала, принесла квитанції за комунальні послуги з 2000-х років, показувала на номери телефону і заявляла, що це суми боргів. Онука [PERSON] вважала сторонньою людиною. [PERSON] скаржилася сама, що вийшла з дому та загубилась. Ночі не спала. Пояснила безсоння тим, що сусідка двигає огорожу, а у вікна світять ліхтариками. Виглядала [PERSON] охайною, ознак недоїдання не виявлено. Було призначено препарати судинні та заспокійливі, оскільки у [PERSON] було безсоння. Два із призначених препаратів відносяться до психотропних. Після огляду вона поставлена на облік, медична картка заведена 15 серпня 2011 року. 24 жовтня 2011 року [PERSON] у супроводі дочки [PERSON] повторно була оглянута у приміщенні КЗОЗ «ХМПНД № 3». 13 грудня 2011 року на прийом з'явився онук [PERSON] та надав свідоцтво про смерть [PERSON] Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що він є друг родини [PERSON], часто відвідував сімейні свята. Останнім часом до смерті [PERSON] могла не впізнавати його. Із онуком померлої [PERSON] 1-2 рази на місяць навідувалися до [PERSON] [PERSON] скаржилась, що сусіди переставляють огорожу, вважала, що за нею спостерігають. За [PERSON] доглядала [PERSON], яка приїжджала разом зі своїм сином [PERSON] із продуктами, спілкувалася із [PERSON] з побутових питань (прання, їжа тощо). Приблизно у 2009 році свідок [PERSON] разом із онуком померлої [PERSON] допомагав [PERSON] у ремонтних роботах в будинку. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою померлої [PERSON] по [ADDRESS], мала спільний із нею двір. [PERSON] проживала сама, до неї постійно приїжджали позивачка [PERSON] і її чоловік [PERSON], привозили харчі, возили її до супермаркету. Відносини у родині [PERSON] та позивачки [PERSON] були добрі. [PERSON] перебувала у доброму фізичному стані, ходила сама, сама займалася садом, навіть восени 2011 року самостійно з іншою подругою-сусідкою ходила до крамниці. Чоловік позивачки [PERSON] [PERSON] через день приносив [PERSON] продукти. Комунальні послуги сплачувала на прохання [PERSON] її дочка [PERSON] [PERSON] виглядала чисто і охайно, пранням займалась [PERSON] Приблизно за рік до смерті [PERSON] почала агресивно відноситись до [PERSON] та звинувачувала її в тому , що вона виливає їй помої. [PERSON] лаялася, спокійно розмовляти з нею було неможливо, внаслідок чого свідок почала вважати [PERSON] психічно хворою. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що він є онуком [PERSON] та сином позивачки [PERSON] В родині [PERSON] і [PERSON] були нормальні сімейні відносини. За [PERSON] в кінці 2009 року почав помічати дивну поведінку. Вона могла не впізнавати близьких, а потім знов впізнавала, також скаржилася на сусідку. Вночі телефонувала свідку [PERSON], просила приїхати, оскільки у вікна світять ліхтариками. По приїзді [PERSON] світла у вікнах не бачив, одночасно [PERSON] стверджувала, що світло є. Коли на День Перемоги надійшла листівка, стверджувала, що її надіслав прем'єр-міністр Азаров, оскільки він особисто знав покійного чоловіка [PERSON], і що терміново треба їхати до чоловіка у госпіталь до Петербургу, хоча чоловік [PERSON] давно помер. У 2010 році [PERSON] почала йти з дому та не повертатися, оскільки забувала, де живе. На ринку вимагала купити їй сукню, яка за фасоном їй не підходила та виглядала б на ній непристойно. Вважала, що номер телефону в рахунку за комунальні послуги є сумою боргу. [PERSON] в побуті обслуговувала себе сама. Разом з тим позивачка [PERSON] із родиною допомагала [PERSON], прала їй білизну та останнім часом готувала їжу. До магазину також [PERSON] возила [PERSON] із родиною. В магазині [PERSON] не могла розібратися в грошах, не розуміла, скільки треба давати касиру. Свідок [PERSON] робив ремонт покрівлі у будинку [PERSON], здійснював інші ремонтні роботи. Живою востаннє бачив [PERSON] 05 листопада 2011 року вранці. Ввечері 05 листопада 2011 року вдома [PERSON] не знайшов, припустив, що вона у онука [PERSON], який приїхав до Харкова. 07 листопада 2011 року звернувся до міліції з приводу зникнення бабусі [PERSON], але там заяву не прийняли, оскільки не пройшло 3-х діб з моменту зникнення особи. [INFO] вранці зателефонував відповідач [PERSON], який повідомив, що [PERSON] померла, проте не повідомив, де знаходиться тіло, де і коли буде похорон. Допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що дивної поведінки у [PERSON] не помічали та вважали її психічно здоровою. З їх показань вбачається, що [PERSON] скаржилася на позивачку [PERSON], що та погано ставиться до матері, не годує, знущається, погрожує здати до «психушки», б'є, забирає пенсію, але до правоохоронних органів з цього приводу свідки не звертались. Окрім цього, свідки зазначили, що онук [PERSON]- [PERSON] допомагав своїй бабусі, займався її лікуванням та похоронами. Свідок [PERSON] також повідомила, що в день посвідчення заповіту 07 листопада 2011 року була присутня у палаті [PERSON] в ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова, коли нотаріус посвідчувала заповіт [PERSON] Посвідчення заповіту відбувалося в її присутності, [PERSON] продивлялася текст заповіту перед підписанням, прочитання вголос свідок [PERSON] не чула, хоча знаходилась за 2-3 метри від [PERSON] Ухвалою суду від 21 червня 2013 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. З висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 655 від 12 серпня 2013 року відповідач за первісним позовом та його представники не погодились, посилаючись на його неповноту, проведення експертизи на підставі світлокопії медичної картки [PERSON] , та наявності, на їх думку, фальсифікації в медичній картці [PERSON] Суд вважає вказані посилання безпідставними та необґрунтованими. На вимогу суду медичним закладом було надано оригінал та прошита, пронумерована , належним чином посвідчена головним лікарем світлокопія медичної картки [PERSON] , яка знаходиться в матеріалах справи . Будь-яких доказів щодо порушення медичними працівниками законодавства України під час оформлення та ведення медичної картки [PERSON] матеріали справи не містять. Крім цього, [PERSON], запереречуючи проти звинувачень відповідачем у фальсифікації медичної карти № 13747 амбулаторного хворого [PERSON] , стверджувала, що саме під час подання нею заяви лікарю ПНД № 3 Соловйову Д.О. вона особисто в заяві зазначила обставини щодо стану здоров'я її матері, після чого підписала вказану заяву. Діючим законодавством України не передбачена заборона проведення комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи на підставі належним чином посвідченої світлокопії медичної картки особи, на що в свою чергу звертали увагу суду і допитані у судовому засіданні експерти, за участю яких було складено Акт комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 655 від 12 серпня 2013 року ( том 2 а.с. 156-160). З огляду на вищевказане суд також не вбачає відповідно до ст. 211 ЦПК України підстав для задоволення клопотання представників відповідача за первісним позовом про постановлення окремої ухвали з зазначених обставин щодо порушення, на їх думку, закону. Вказаний акт містить висновок про те, що [PERSON] за життя з 15.08.2011 року виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі судинної деменції. За своїм психічним станом [PERSON] при укладанні та підписанні заповіту 07.11.2011 р. була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до мотивувальної частини зазначеного Акту, при проведенні експертизи використовувався діагностичний стандарт психічних розладів ІКБ-10 (допитаними в судовому засіданні експертами уточнено, що стандарт називається МКБ-10). Наведені вихідні дані свідчать про наявність у [PERSON] хронічного психічного розладу у вигляді деменції (слабоумства) з галюцинаторно-параноїдними включеннями внаслідок вікової патології судин головного мозку (церебральний атеросклероз). З 05.11.2011 р. у [PERSON] діагностовано ішемічний інсульт (гостре порушення мозкового кровообігу), гіпертонічну хворобу ІІІ ст., церебральний атеросклероз, [INFO] [PERSON] померла. Наявні у [PERSON] порушення пам'яті, мислення, дезорієнтація у часі, емоціональні зміни, окремі висловлювання про отруєння, крадіжку та збитки, з епізодами оман сприйняття в рамках судинної деменції, позбавляли її 07.11.2011 року при оформленні заповіту можливості адекватно прогнозувати та оцінювати наслідки своїх дій, довільно корелювати їх і свої судження, тобто [PERSON] в цей період часу не могла вільно і благоразумно виражати своє волевиявлення. А тривалий час збережені при цьому психічному розладі впорядкованість зовнішніх форм поведінки, жива міміка, жестикуляція, автоматизовані навички та деякі судження, вживання в мові звичних виразів та розхожих мовних зворотів можуть створювати враження і сприйматись обивателями і лікарями-неспеціалістами в галузі психіатрії, як повне психічне благополуччя, що не суперечить науковим знанням і сформованій медпрактиці. Викликані в судове засідання для надання пояснень голова експертної комісії Шевельов В.М., експерти Авраменко Є.В., Костерева Т.А. та Гудима Є.М. пояснили, що відповідно до діагностичного стандарту МКБ-10 лікуючий-лікар Соловйов Д.О. докладно описав у медичній документації психічний стан [PERSON], який відповідає деменції. Шифр F07.82 відповідає розладу особистості та поведінки. Дисмнестичний синдром є одним із синдромів судинної деменції. Шифр F01 відповідає судинній деменції. Для експертів не мало значення, який діагноз поставив лікуючий лікар, а визначальними є дані психіатричних оглядів, наведені у медичній документації. При цьому немає необхідності в проведенні додаткових досліджень, адже відповідно до МКБ-10 вони не потрібні. Також для встановлення діагнозу «судинна деменція» немає необхідності в госпіталізації в стаціонар. Під час проведення експертизи враховувалися усі без винятку вихідні дані. Сумнівів щодо висновку експертизи у експертів не було. Питання щодо інсульту та його наслідків не входить до компетенції експертів-психіатрів. За таких обставин, враховуючи наведене вище, досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд встановив, що 07 листопада 2011 року на момент вчинення оспорюваного заповіту [PERSON], яка не була визнана судом недієздатною, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок наявного у неї стійкого хронічного психічного розладу у формі судинної деменції. При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів, на підтвердження зворотнього, та які б викликали сумніви у правильності зазначеного вище висновку експертів, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи. Суд критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про повне психічне здоров'я [PERSON], враховуючи відсутність у цих осіб спеціальних знань в галузі психіатрії. Аналізуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON], складений на користь [PERSON], посвідчений 07 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1615, підлягає визнанню недійсним як вчинений особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на підставі статті 225 ЦК України. Право заповідача на скасування та зміну заповіту передбачене законодавцем у ст. 1254 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Кожний новий заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій його частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній заповіт і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно із ч.4 ст.1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. На зазначених підставах підлягає відновленню попередній заповіт [PERSON], складений на користь [PERSON], посвідчений 05 вересня 2007 року державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Жидельовою А.Ю., реєстровий №6-1238. Також суд встановив, що під час посвідчення заповіту 07 листопада 2011 року третьою особою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] не було забезпечено дотримання ст. 8 закону України «Про нотаріат» та ст. 1255 ЦК України, оскільки під час посвідчення заповіту, як пояснює третя особа [PERSON] і свідок [PERSON], у приміщенні були присутні сторонні особи, що свідчить про порушення таємниці нотаріальних дій та таємниці заповіту, а сам примірник заповіту після його реєстрації в електронному реєстрі був переданий не заповідачу, а спадкоємцю. Доказів розпорядження про це заповідача суду не надано. Суд вважає, що третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] при посвідченні заповіту не виконала вимоги ст.1248 ЦК України, відповідно до яких нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Так із пояснень третьої особи приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] вбачається, що заповідачка [PERSON] не повідомляла нотаріусу прізвище, ім'я та по-батькові спадкоємця [PERSON] та переліку спадкового майна, хоча у тексті заповіту зазначено, що до складу спадщини входить частина домоволодіння під [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] на запитання представника позивачки за первісним позовом відповів, що саме він повідомив третій особі приватному нотаріусу ХМНО [PERSON] адресу спадкового майна. Таким чином, заповіт [PERSON] від 07 листопада 2011 року не був складений нотаріусом з її слів. Суд не приймає до уваги доводи позивачки за первісним позовом [PERSON] про те, що через фізичні вади [PERSON] не могла сама прочитати заповіт, оскільки медична карта стаціонарного хворого № 34570 (том 1 а.с.178-187) містить записи про наявність у [PERSON] бульбарного синдрому, дизартричної мови, проте суду не надано позивачкою жодних належних доказів на підтвердження неможливості [PERSON] прочитати заповіт вголос. Клопотання про призначення відповідної судової експертизи для вирішення цього питання заявлено також не було. Статтею 1224 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав усунення від права спадкування. Відповідно до ч.2 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що, забравши у [PERSON] паспорт, [PERSON] умисно створила перешкоди для вільного волевиявлення померлої щодо розпорядження належним їй майном та скасування раніше складеного заповіту. Незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом утворює злочин, передбачений частиною 3 статтею 357 Кримінального кодексу України. Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що з метою перешкоджання волевиявленню [PERSON] відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] незаконно заволоділа її паспортом або іншим важливим особистим документом. За змістом ч.5 ст.1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Статтями 202, 203 СК України встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та його представниками не надано жодного належного та допустимого доказу того, що до 05 листопада 2011 року заповідачка [PERSON] знаходилася в безпорадному стані через похилий вік чи хворобу. Навпаки, у своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що [PERSON] виходила з дому, ходила до лікарні, крамниці, доглядала рози у саду. Суд встановив, що [PERSON] госпіталізована до Харківської лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. О.І.Мещанінова із діагнозом ішемічний інсульт стовбурової локалізації (медична карта стаціонарного хворого № 34570), і у зв'язку з цим з 05 листопада 2011 року [PERSON] перебувала в безпорадному стані. Проте позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено факт умисного ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві [PERSON] допомоги. Навпаки, [PERSON] пояснив, що не повідомляв [PERSON] або членів її родини про госпіталізацію [PERSON] Також він не повідомив лікарям про наявність у [PERSON] дочки [PERSON] Тому суд вважає, що [PERSON] не надавала спадкодавцю [PERSON] допомоги з 05 листопада 2011 року за відсутності можливості її надання, оскільки [PERSON] не знала про місцезнаходження спадкодавця та її безпорадний стан. Також суд бере до уваги, що з 05 листопада 2011 року [PERSON] знаходилась у лікувальному закладі, а тому вся необхідна допомога надавалася їй медичним персоналом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно ст. 58, ч. 2 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Аналізуючи наведені вище обставини та досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] у зв'язку з його недоведеністю. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Сплачені позивачем судові витрати у розмірі 734 грн. 10 коп., що документально підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів цивільної справи ( том 1 а.с. 17, 36, 80, 134, 246 ; том 2 а.с. 124, 168, 191; том 3 а.с.163; том 4 а.с. 28) підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом [PERSON] .

Outcome: approved