Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в грудні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним п.17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014р. №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», визнання недійсним Свідоцтво про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23.12.2014р. [PERSON], [PERSON]. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014р. №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» було передано у власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Дане рішення прийняте з порушеннями, а саме відстань між будівлями повинна складати не менше 8 м., а в даному випадку відстань від краю проїзду до стіни становить - 3 м., ширина проїзду повинна складати - 3.5м., а вданому випадку становить - 3м. Таким чином рішення не відповідає п.2 дод.4.1 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Окрім того, роботи по визначенню меж земельних ділянко мають проводитися в присутності власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, а позивача не було повідомлено про такі роботи. В судовому засіданні представники позивача, а в останньому судовому засіданні і позивач, вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених в позові і наданих пояснень. Представник Івано-Франківської міської ради позов не визнав, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають, оспорювань рішення вимогам законодавства що регулює надання земельних ділянок відповідає. Представник відповідача 3 вважає позов необґрунтованим, з тих підстав що самим позивачем порушено першочергово норми законодавства, оскільки будинок в якому живе позивач збудований на самій межі, без відступлення 1 метра для його обслуговування. Відповідач 2 в судові засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які надані до матеріалів справи, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] (1/2 частини), згідно Свідоцтва про право власності від 18.01.2007р. (а.с.4). Відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] Рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014р. №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» (п.17) було затверджено п.2 протоколу №132 узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного користування від 30.08.2013р., затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0.0297га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.2.2.2 рішення ради від 07.03.2013р. про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки), присвоєно кадастровий номер (а.с.5-6). На підставі даного рішення ради, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені 23.12.2014р. відомості про реєстрацію спільної сумісної власністі [PERSON] та [PERSON] на вищевказану земельну ділянку на підставі Свідоцтва про право власності видане державним реєстратором 23.12.2014р. (а.с.12). Позивач доводила суду те, що дане оспорювань рішення прийняте з порушеннями законодавства, а саме: відстань між будівлями повинна складати не менше 8 м., а в даному випадку відстань від краю проїзду до стіни становить - 3 м., ширина проїзду повинна складати - 3.5м., а вданому випадку становить - 3м. Таким чином рішення не відповідає п.2 дод.4.1 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Окрім того, роботи по визначенню меж земельних ділянко мають проводитися в присутності власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, а позивача не було повідомлено про такі роботи. На підтвердження вказаних норм надано представником позивача як доказ висновок експертного дослідження від 14.06.2017р. виданого на підставі заяви представника та поставлених ним запитань. Проте, такі доводи є необґрунтовані, виходячи з наступного. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (п.11) розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. До даних спірних правовідносин суд застосовує норму ст..118 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення міської ради що оскаржується), згідно якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Як вже зазначено вище, ще в березні 2013 року відповідачам 2,3 була надано відповідачем 1 дозвіл на складання проекту землеустрою. У виготовленому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.32-64), окрім рішення міської ради від 07.03.2013р., яке не оскаржувалось та яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою, є наявний витяг з протоколу №132 узгоджувальної комісії від 30.08.2013р. (а.с.38), яка розглянула земельний спір з приводу влаштування заїзду до будинковолодінь, в т.ч. і покликання позивачів на лист ДСНС від 17.05.2013р. щодо нормативів відстані. Як вбачається з протоколу, на місці було спільне комісійне обстеження земельних ділянок по [ADDRESS], зроблено відповідні заміри з метою визначення проїзду. За результатми засідання, комісія вирішила погодити влаштування заїзду з [ADDRESS] шириною 3м. (між межею орендованої земельної ділянки за договором 2010р. і межею будинковолодіння №24, дану земельну ділянку 9проїзд) залишити в землях міської ради. Вищевказаний протокол, який за вимогами ст.158 ЗК УВкраїни у разі незгоди, у судовому порядку позивачами не оскаржувався з вересня 2013 року. І аналізуючи даний протокол, суд звертає увагу на те, що позивачі з 2010 року ( а попередньо як зазначено в судовому засіданні ще з 2004 року) є орендарями земельної ділянки (а.с.9, 9зв, 10зв.,11.), яка примикає до влаштованого заїзду шириною 3 м., який позивачі оскаржуючи рішення ради вважають недотриманим - до 3.5м.. Дійсно, за нормами ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (п.2) при проектуванні проїздів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових будинків. Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5-8 м. для будинків до 9-поверхів (стосується даного спору). Ширина проїзду повинна бути не менше 3.5м. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, та комісійного вирішення спору органами місцевого самоврядування наявного у мешканців трьох будівель №22, №22а (де живе позивач), №24 (де живуть відповідачі), з врахуванням вже наявних будівель, врахувавши інтереси всіх землекористувачів, узгоджувальною комісією прийнято рішення рекомендувати міській раді затвердити протокол, та визначити ширину проїзду - 3м., замість 3.5м. А доводи позивача в позові, та представників в судовому засіданні, проте що відстань між самими будівлями має бути 8 м., не відповідає даними ДБН, оскільки в даному випадку вказано «як правило (!) відстань має становити 5-8м.». Як вказує сам позивач у позові (арк..2 абз.1), відстань від краю проїзду до стіни становить 3м. Яка відстань між будинками що знаходяться по обидва боки від проїзду, позивач суду взагалі не зазначала, докази щодо такої відстані не надала, дані обставини не доводила. Водночас, враховуючи ширину проїзду (що не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи) - 3м., а відстань від краю проїзду до стіни будинку - також 3м., про що вказано в позові, то сумарно ця відстань уже складає 6 м., з врахуванням ДБН при необхідності як правило 5-8м., а тому норми ДБН в частині дотримання протипожежної відстані - взагалі не порушено. На спростування даного висновку суду, матеріали справи іншого не містять. Позивачі оскаржуючи рішення від 03.12.2014р., яким затверджено протокол комісії та проект землеустрою, який пройшов погодження в порядку передбаченому законодавством всіх служб без зауважень, не довели суду, що відведення та передача у власність земельної ділянки відповідачам 2,3 порушує право позивача, як одного із співвласників однієї квартири у будинку №22а. В тому числі наявність затвердженого міською радою проїзду шириною 3м., замість 3.5м., права позивача не порушують. Натомість межівником відведеної відповідачу 2,3 у власність земельної ділянки є не позивач, а міська рада (територіальна громада), яка і закріпила за собою дану земельну ділянку (проїзд шириною 3м.). Тому, посилання позивача на норми ст.103, 104 ЗК щодо недотримання відповідачами 2,3 правил добросусідства є невірними. За вимогами ч.1,12, ст.79 1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї (крім випадків в т.ч. сервітуту щодо частин земельних ділянок). Як наслідок реєстрації права власності на землю, позивач просила і визнати недійсним Свідоцтво про право власності на неї. Проте, прийшовши до висновку про відмову у вимозі щодо визнання незаконним рішення міської ради, дана вимога також не є доведенною суду. Також, згідно ст.158-160 ЗК України узгоджувальна комісія в межах повноважень розглянула земельний спір щодо погодження ширини проїзду та межі ділянки відповідача [PERSON] та [PERSON], яка є суміжною з ділянкою - комунальної власності, а не позивача. А за ст.184 ЗК землеустрій передбачає: д) складання проектів відведення земельних ділянок. Так, за ст..12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. За нормами ст..10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. А як слідує з п.34 ч.1 ст.26 цього ж закону до повноважень в т.ч. міської ради відноситься і вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Отже, суд встановивши обставини спору прийшов до висновку про те, що приймаючи оскаржуване рішення яким затверджено п.2 протоколу №132 узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного користування від 30.08.2013р., затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0.0297га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.2.2.2 рішення ради від 07.03.2013р. про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки), присвоєно кадастровий номер, Івано-Франківська міська рада не порушила вимог законодавства, діяла в межах наданих законом їй повноважень, при цьому жодного права позивача не порушила. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON], слід відмовити. На підставі ст.. 12, 118, 152, 158-160 ЗК України, ст.. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»

Outcome: dismissed