Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТзОВ «Укрфінстандарт» про захист прав споживачів. У обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 07.10.2013 року між нею та відповідачем був укладений договір про надання послуг системи «Укрфінстандарт», згідно якого вона, ставши учасником зазначеної системи послуг (замовником), взяла на себе зобов'язання здійснювати щомісячні внески та отримати право на отримання безвідсоткової позики, а відповідач, у свою чергу, взяв на себе зобов'язання забезпечити обслуговування учасників системи послуг, акумулювати кошти від учасників системи (замовників), організовувати та проводити розподіл грошового фонду замовників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь замовників та ін. Уклавши договір та ознайомившись з його змістом та численними додатками до договору, вона побачила, що договір містить умови, які є несправедливими та такими, що, на її думку, порушують її права та суперечать принципу добросовісності. Так, для неї, як споживача послуг, встановлені жорсткі обов'язки, а відповідач, в свою чергу, при наданні послуги керується власним розсудом. Важливим є і той факт, що відповідальність відповідача за спірним договором стосовно його зобов'язань значно обмежена, а сама вона, як споживач, ні до підписання договору, ні під час його укладення, не мала реальної інформації про такий стан речей, як і щодо послуги, яка їй надається. У період з 07.10.2013 року по 15.01.2014 року вона сплатила внески в загальній сумі 7292,78 гривень. У зв'язку із важким матеріальним становищем, вона була змушена припинити оплачувати подальші внески, про що неодноразово повідомляла відповідача в усній формі про розірвання договору та повернення сплачених внесків без отримання безвідсоткової позики. Однак відповідач не реагує на її звернення, уникає відповідей на телефонні дзвінки. Таким чином вважає, що її завідомо поставили у вкрай невигідне становище, що суперечить чинному договірному законодавству. За таких обставин вона змушена звернутися в суд із даним позовом про захист її права, як споживача послуг, визнання недійсним спірного договору та відшкодування майнової шкоди у зазначеному розмірі. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності довірителя, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачу 20.02.2015 року та 12.03.2015 року за адресою, вказаною в позовній заяві та за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, були надіслані судові повістки рекомендованим листом із повідомленням, які повернулись на адресу суду з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, відповідач, будучи належним чином повідомлений, повторно у судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, а тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі на здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2013 року між позивачкою та ТзОВ «Укрфінстандарт» було укладено договір № 001719 про надання послуг, за умовами якого замовник взяла на себе зобов'язання здійснювати щомісячні платежі та отримати право на отримання безготівкової позики у розмірі 50000 гривень, а виконавець, у свою чергу, взяв на себе зобов'язання надати послуги учасникам системи «Укрфінстандарт», акумулювати кошти від замовників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь замовників за рахунок грошового фонду замовників. На виконання умов спірного договору позивачкою було здійснено ряд оплат, а саме: 07.10.2013 року - вступного внеску у розмірі 5000 гривень, 15.10.2013 року - страхового платежу у розмірі 1000 гривень, 23.10.2013 року - першого щомісячного платіж у розмірі 302,78 гривень, а 18.11.2013 року - наступного платежу в розмірі 330 гривень та 15.01.2014 року - 660 гривень, що підтверджується копіями квитанцій про сплату таких. Всього за період з 07.10.2013 року по 15.01.2014 року позивачка сплатила внески, які у загальній сумі становлять 7292,78 гривень. Згідно додатку № 1 до договору № 001719 від 07.10.2013 року, який є його невід'ємною частиною, позивачка, як замовник системи послуг, отримала право на безвідсоткову позику у розмірі 50000 гривень, яку у відповідності до п. 2.4.5 статті 2 договору відповідач мав перерахувати на розрахунковий рахунок позивачки протягом п'яти календарних днів після виконання ряду умов, зокрема надання та підписання усіх необхідних документів, у тому числі вчасної сплати запропонованих внесків, підписання додатку № 2 до договору та ін. Правовідносини, які склалися між позивачкою та відповідачем у зв'язку із укладенням вказаного вище договору, підпадають під ознаки тих, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», з положень якого суд насамперед виходить, вирішуючи даний спір. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються вказаним вище Законом, є лише громадянин (фізична особа), котрий замовляє або має намір замовити послуги для власних потреб, яким і є позивачка При цьому, Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією або ж фізичною особою-підприємцем, які надають послуги незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва, яким і є відповідач - ТзОВ «Укрфінстандарт». Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Із спірного договору вбачається, що відповідач здійснює діяльність по організації та проведенню розподілу коштів (грошового фонду замовників) в групах і такий договір пов'язаний із наданням відповідачем зазначених послуг. Відтак, суд, враховуючи положення ст. 628 ЦК України про зміст договору, керується згаданими вище нормами ЦК України, беручи за основу право сторін укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, проте відповідає його загальним засадам і право сторін врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Про це йдеться також і у пунктах 2 та 3 згаданої вище Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», згідно яких відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які йому не суперечать, а вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та виконавцем послуг, про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін за договором, суд виходить як із норм Закону України «Про захист прав споживачів» і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм ЦК України та іншого законодавства, що регулює ті ж питання. Надаючи у судовому засіданні оцінку спірному договору, додатку № 1 та додатку № 2 до спірного договору, суд прийшов до висновку, що такий, хоч і спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків сторін у ньому, однак укладений з грубим порушенням порядку його укладення, зокрема, позивачка, як сторона у спірному договорі і споживач послуг, під час його укладення не мала реальної інформації про послуги, що їй будуть надаватися, так як вважала, що це звичайний договір позики, і, відповідно, не могла здійснити свідомий вибір, так як детально ознайомилася із змістом договору лише після підписання та сплати вступного внеску у розмірі 5000 гривень. Вказане не відповідає вимогам п. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», які повинні бути врахованими та застосовуватися при укладенні будь-яких видів договорів (контрактів) про надання послуг. Крім того, при укладенні спірного договору про надання послуг не були враховані також і інші норми згаданого Закону, зокрема зміст ст. 18, яка забороняє включати у договори із споживачами умови, що є несправедливими,зокрема, спірний договір містить жорсткі обов'язки позивача, як споживача послуг поряд із обов'язками відповідача, а також санкції за невиконання зобов'язань за договором; встановлення в договорі умов, з якими позивачка не мала реальної можливості ознайомитися перед її укладенням; обмеження відповідальності відповідача стосовно прийнятих ним зобов'язань (вся угода сформована так, що у випадках порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач не буде нести відповідальності, або ж буде нести незначну відповідальність). Важливим є і той факт, що більшість положень спірного договору не містять чітких тверджень, а в таких зазначаються додаткові умови, що робить даний договір нечітким, незрозумілим і складним для сприйняття клієнтами, у тому числі і позивачкою. Таким чином, у даному випадку має місце порушення принципу рівності сторін контракту (договору), обмеження певним чином права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, що у відповідності із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» є порушенням права споживача. Вказане вище безперечно підтверджує той факт, що зміст спірного договору суперечить нормам чинного ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, зокрема і Закону України «Про захист прав споживачів», хоча додержання відповідної вимоги у відповідності з ч. 1 ст. 203 ЦК України, є обов'язковим для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання у момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності такого правочину, у зв'язку з чим договір № 001719 про надання послуг, укладений 07.10.2013 року між позивачкою та відповідачем слід визнати недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ураховуючи наведене, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню кошти, сплачені позивачкою на виконання умов спірного договору в сумі 7292,78 гривень.

Outcome: approved