Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 4 квітня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 75000 доларів США, що підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів. Відповідач зобовязувався повернути грошові кошти в термін до 04.04.2013 року, проте станом на дату подання позовної заяви свої зобовязання не виконує, борг не повертає. Відповідно до офіційного курсу української гривні до долара США станом на дату подання позовної заяви (2624,2902грн. за 100 доларів США) 75000 доларів США еквівалентно 1968217,65грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь позичені кошти в сумі 75000 (сімдесят пять тисяч) доларів США, що еквівалентно 1968217,65грн.\~\~ В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснила, що кошти відповідачем їй не повернуто, а тому просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що дійсно отримував від [PERSON] гроші в сумі 75000 доларів США, однак гроші повернути не зміг. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 4 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 75000 доларів США і останній зобов'язувався повернути кошти в термін до 04.04.2013 року, що підтверджується розпискою [PERSON] та актом приймання-передачі грошових коштів від 04.04.2011 року. Факт отримання грошових коштів відповідно до вказаної розписки відповідач в судовому засіданні визнав та не оспорював. На теперішній час, незважаючи на закінчення строку повернення боргу 04.04.2013 року, [PERSON] не повернув позивачу кошти, що в судовому засіданні не оспорював. Стаття 526 Цивільного кодексу України\~визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За\~ст.1047 Цивільного кодексу України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до\~ст. 1046 Цивільного кодексу України\~за\~договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші\~речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч. 1\~ст. 1049 ЦК України, \~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або\~речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у\~строк\~та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 4 квітня 2011 року в національній валюті України - гривні в сумі 1905847,50 гривень (еквівалент 75000 доларів США х 25,4113 грн., курс долара США станом на 21.04.2016 року). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України в сумі 6890 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial