Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 14» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 16 листопада 1990 року по 31 грудня 2018 року працювала на посаді сестри медичної з лікувальної фізкультури в ДЗ «СМСЧ № 14». Оскільки після звільнення повний розрахунок з нею проведено не було, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь 13715 грн. 68 коп. невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення. В судове засідання позивач не з`явилась, але надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила провести розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, але надала до заяву в якій вказала, що позовні вимоги визнає повністю та просить провести розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, суд вважає, що позов підлягає до\~ задоволення з наступних підстав. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER] позивач 16 листопада 1990 року була прийнята на роботу в ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 14», з цього ж часу працювала на посаді медсестри по массажу ФТО. 31 грудня 2018 року на підставі наказу № 121-ос її було звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно з довідкою ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина» № 18 від 29 січня 2019 року станом на 28 січня 2019 року відповідач не виплатив позивачу 13715 грн. 68 коп. заробітної плати. Вказані обставини представник відповідача в наданій до суду заяві визнала, як і те, що станом на 14 червня 2019 року цей борг не погашений, а тому суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині доведеними. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи наведене суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Щодо стягнення середнього заробітку суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Позивача було звільнено в грудні 2018 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за листопад та жовтень 2018 року. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як встановлено з наданої відповідачем довідки про доходи [PERSON] \~ у жовтні 2018 року було нараховано заробітну плату у розмірі 3962 грн. 40 коп., у листопаді 2018 року 3398 грн. 39 коп., що разом становить 7360 грн. 79 коп. Кількість робочих днів за ці два місяці становить 22 у кожному місяці, разом 44. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача становить 3680 грн. 39 коп. ((3962.40 +3398.39)/2), середньоденна 167 грн. 29 коп. (7360.79/44). Період, за який підлягає стягнення середнього заробітку, становить 5 місяців 9 (робочих) днів (з 1 січня 2019 року по 13 червня 2019 року включно). Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути 19907 грн. 56 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (3962.401х5+167.29х9). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Крім того, у своїй постанові від 18 липня 2018 року по справі 359/10023/16-ц Верховний Суд зазначив, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ Позивач при подачі позовної заяви до суду сплатила судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією № 103 від 22 квітня 2019 року (а.с.1). Відповідно в зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і сплачений нею судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. На підставі наведеного,

Outcome: approved