Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», за участю третьої особи [PERSON], про визнання кредитного договору недійсним з тих підстав, що 17.04.2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-D00/143/2008 (далі - Договір), згідно якого їй було надано відповідачем кредит в розмірі 150168,48 грн. строком до 17.04.2028 року під плаваючу процентну ставку FIDR + 3,99% річних. Крім кредитного договору, з відповідачем було укладено: договір іпотеки №PML-D00/143/2008 від 22.04.2008 року, згідно якого позивачка передала в іпотеку нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]; договір поруки №SR-D00/143/2008 від 17.04.2008 року, згідно якого третя особа [PERSON] зобов'язується відповідати як солідарний боржник перед відповідачем за повне та своєчасне виконання [PERSON] боргових зобов'язань перед кредитором; додатковий договір від 29.05.2009 року до кредитного договору №ML-D00/143/2008 від 17.04.2008 року; додатковий договір від 29.05.2013 року до договору поруки №SR-D00/143/2008 від 17.04.2008 року. Позивачка вважає, що умови кредитного договору від 17.04.2008 року суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: несправедливими є умови п. п. 1.4.1.5 - 1.4.1.5.2 Договору, які встановлюють, що процентну ставку банк може змінювати при будь-якому порушенні кредитної дисципліни, без укладення будь-якого додаткового договору з наступною корекцією такої ставки. Також вважає, що відповідачем порушено ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції на дату укладення Договору, яка вказує, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Всупереч чим вимогам, в Договорі зазначено про можливість зміни (підвищення) процентної ставки лише за наявності ініціативи банку без посилання на зміну облікової ставки Національного банку України, а інші випадки, що встановлені як підстава для зміни процентної ставки є явно несправедливими і дискримінаційними щодо позичальника. Вважає, що зазначені положення Договору також суперечать п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме положення, згідно яких встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки в п. п. 1.4.1.5 - 1.4.1.5.2 зазначено, що банк має право змінювати розмір процентної ставки у бік збільшення, зокрема у разі у разі укладення договору страхування, якщо було допущено порушення п. п. л) п. 2.3.7 Договору, тобто застраховано в іншій страховій компанії, вважає це обмеженням права споживача і має ознаки дискримінації, а тому є несправедливими. Частиною 1 п. 3 Договору передбачено, що плаваюча процентна ставка є фіксований процент + FIDR. Зазначено, що FIDR встановлюється банком і змінюється самостійно, при цьому фактично йде мова про зміну саме плаваючої процентної ставки, що вводить споживача в оману. Зазначено, що сторони дійшли згоди, що вразі зміни плаваючої процентної ставки, в порядку передбаченому цим договором, розмір платежу змінюється банком в односторонньому порядку залежно від розміру зміни плаваючої процентної ставки. В цьому ж пункті Договору йдеться про фіксовану процентну ставку. Все це вводить в оману споживача та унеможливлює визначити який насправді тип процентної ставки застосований в договорі, тобто позивачка вбачає порушення п.п. г) п. 2) ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також позивачка вважає, що відповідачем не була проведена переддоговірна робота з позивачем, а саме в порушення 2.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», згідно якого банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, що також передбачено і п.п. д) п. 2) ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Цього відповідачем зроблено не було. На підставі викладеного позивачка просить визнати недійсним кредитний договір №ML-D00/143/2008 від 17.04.2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», а також зупинити виконавче провадження відносно трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася. ЇЇ представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач не знала про наявність рішення про стягнення з неї суми боргу, оскільки рішення було винесено заочно. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі з підстав викладених у запереченні. Третя особа по справі [PERSON] до суду не з*явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі , позов підтримав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача , представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. 17.04.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № ML-D00/143/2008 ( а.с.9-12). Згідно договору банк надав [PERSON] кредит у розмірі 150 168,48 грн., та згідно п.3 вказаного договру, було встановлено плаваючу кредитну ставку. У частині №2 кредитного договору пунктом 1.4 визначено порядок сплати за користування кредитом, зокрема визначено порядок сплати плаваючої процентної ставки. Крім того, 17.04.2008 р. Було укладено договір поруки № SD-D00/143/2008 ( а.с.14), відповідно до якого [PERSON] зобов*язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником її боргових зобов*язань. 29.05.2009 р.було укладено дадатковий договір №1 до договору поруки, яким внесено деякі зміни до Договору поруки ( а.с.13). 22.04.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №РML-D00/143/2008, предметом даного договору є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.15-18). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-D00/143/2008 від 17.04.2008 р. ( а.с. 96-97), кредитна заборгованість [PERSON] станом на 25.12.2013 р. становить 155879,15 грн. За клопотанням представника позивача (а.с.98-99), судом було винесено ухвалу від 24.04.2014 р. про призначення судово-економічної експертизи, на вирішення якої поставлено ряд питань ( а.с.101-102). На виконання ухвали суду від експертної установи надійшло клопотання від 13.05.2014 р. у якому зазначено про необхідність надання ПАТ «ОТП Банк» в особі філії ПАТ «ОТП Банк» в м. Полтава оригінали або якісно виготовлені та завірені копії документів, згідно переліку ( а.с.198), але на вимогу , зазначені документи не було надано. З повідомлення від 19.06.2014 р. ( а.с.207-208) вбачається, що в результаті ненадання необхідних документів, провести експертизу та надати відповідь на поставлені питання на підставі наявних документів не можливо. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки, у спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Від Представник позивача мається заява, у якій він просить суд поновити [PERSON] строк позовної давності, який вважає, що пропущено з поважних причин, оскільки з 10.04.2001 р. по 20.03.2013 р. позивачка перебувала на заробітках у м.Феодосія (АРК), через розпорядок роботи , приїздила додому на дуже короткі строки. У своєму запереченні на позов [PERSON] представник ПАТ «ОТП банк» надав обгрунтування своєї позиції , щодо необхідності відмовити у задоволенні данного позову та просив суд застосувати строк позовної давності ( а.с.37-39), також 24.04.2014 р. від представника ПАТ «ОТП банк» на адресу суду надійшла заява про застосування позовної давності ( а.с.90-91), у якій просить відмовити у задоволенні позову через вказану обставину. На підтвердження поважності пропуску позивачем строку позовної давності, судом було заслухано пояснення свідків. Так, свідок [PERSON] в суді зазначила, що навесні 2011 р. [PERSON] поїхала на заробітки у м.Феодосію, пізніше [PERSON] також поїхала до неї . Раніше свідок разом з позивачем працювали у ТОВ «АПК «Докучаєвські чорноземи». Знає, що [PERSON] брала кредит, умови кредитного договору їй не відомі. Свідок [PERSON] пояснила, що вона також працювала з 2011 р. по березень 2013 р. у м.Феодосія у торгівельному центрі. Пам*ятає, що [PERSON] їздила додому один раз на два-три місяці на вихідні дні. Про наявність у позивача кредиту їй відомо, але не знає у якому банку його взято і на яких умовах. Представник відповідачів в суді зазначила, що показання свідків є недопустимим та неналежним доказом, оскільки їх пояснення не стосуються предмету спору. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Вперше позивачка звернулася до суду з даним позовом 22.03.2013 р. Ухвалою від 25.03.2013 р. було відкрито провадження по справі, але, в зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання її позовну заяву було залишено без розгляду, про що свідчить ухвала від 20.06.2013 р. по справі № 531/538/13. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що є достатньо підстав вважати причини пропуску строку позовної давності [PERSON] поважними. В результаті аналізу вищевикладених обставин в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню, а саме: є доцільним визнати недійсним п. 3 кредитного договору №ML-D00/143/2008, укладеного 17 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON], а в задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Беручи до уваги те, що суду не було надано підтверджуючих документів про передачу згідно договору купівлі-продажу та договору переуступки права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в порядку ст. 88 ЦПК України, з ПАТ «ОТП Банк» на користь [PERSON] необхідно стягнути 114,70 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial