Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 04.12.2014 р. між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2006 р. належала на праві приватної власності вищезазначена квартира. У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась в суд із позовом про стягнення боргу в сумі 116 721,00 грн. з [PERSON] Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.12.20014 р. накладено арешт на вищезазначене нерухоме майно. Дану ухвалу зареєстровано відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 05.12.2014 р. Рішенням суду позов про стягнення з [PERSON] задоволено, рішення набрало законної сили. 04.12.2014 р. о 19:00 [PERSON] здійснив відчуження квартири [PERSON] - дружині рідного брата. Вважає, що укладений договір купівлі-продажу спірної квартири від 04.12.2014 р. підлягає визнанню недійсним із підстав, визначених ст. ст. 203, 215-216 ЦК України, оскільки цей договір було укладено в період дії встановленої судом заборони на відчуження квартири, про яку [PERSON] було достеменно відомо. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, а недодержання сторонами правочину в момент вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст. ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Факт, що встановлене судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, не є підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатись нерухомим майном. Ураховуючи викладене, просить визнати договір купівлі-продажу недійсним. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, для участі в судовому засіданні направив повноважного представника - адвоката Вялову І.М. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - адвокат Вялова І.М. заперечували проти задоволення позову, зазначили, що сторони договору під час укладення спірного договору купівлі-продажу не знали про існування заборони на відчуження нерухомого майна. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, суд дійшов до таких висновків. Між [PERSON], від імені якого по довіреності, посвідченою приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В. 01.12.2014 р. за реєстровим № 650, [PERSON], та [PERSON], від імені якої по довіреності, посвідченою приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В. 02.12.2014 р. за реєстровим № 665, [PERSON], 04.12.2014 р. укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В., зареєстрований в реєстрі за № 675. Відповідно до п. 1.4. вищезазначеного договору купівлі-продажу продавець в особі представника стверджує, що на момент укладення договору вказана вище квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не встановлений сервітут та не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи вона не використовується; треті особи не мають прав на квартиру. Відсутність заборони відчуження (арешту) та обтяжень іпотекою нерухомого майна, яке є предметом цього договору підтверджується витягами від 04.12.2014 р. за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права та обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відсутність податкової застави підтверджується витягом від 04.12.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.12.2014 р. у справі № 484/4820/14-ц накладено арешт на квартиру [ADDRESS], належну на праві приватної власності [PERSON]. Ухвала набрала законної сили 09.12.2014 р. Зокрема, в даній ухвалі зазначено: копію ухвали для виконання направити в реєстраційну службу Первомайського МРУЮ; копію ухвали після її виконання направити [PERSON] Супровідним листом № 3885 від 04.12.2014 р. реєстраційній службі Первомайського МРУЮ направлено копію ухвали суду від 03.12.2014 р. про забезпечення позову. [PERSON] копію зазначеної ухвали суду від 03.12.2014 р. направлено супровідним листом № 14803 від 08.12.2014 р., яку він отримав згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення 09.12.2014 р. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.02.2015 р. у справі № 484/4820/14-ц ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 116 721,15 грн. та 1 167,20 грн. - витрат на сплату судового збору. Рішення набрало законної сили 17.02.2015 р. Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.03.2016 р. встановлено, що 04.12.2014 р. о 14:37:56 було знято іпотечне обтяження спірної квартири у зв'язку з повною сплатою [PERSON] боргу ПАТ КБ «Приват Банк». 04.12.2014 р. о 18:55 спірна квартира була відчужена [PERSON], в інтересах якого за дорученням діяв [PERSON], [PERSON], в інтересах якої за дорученням діяв [PERSON], договір був посвідчений нотаріусом Селявіною С.В. Вирок набрав законної сили 05.07.2016 р. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 73802256 від 24.11.2016 р. власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 675 від 04.12.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Селявіною С.В.; дата та час державної реєстрації 04.12.2014 р. 18:55:00. На зазначене нерухоме майно на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області № 2/484/1982/14 від 03.12.2014 р. діє обтяження у виді арешту нерухомого майна; дата та час реєстрації обтяження 05.12.2014 р. 11:48:28. Згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.03.2014 р. у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2014 р. у справі № 915/2287/13 про стягнення 42 874,17 грн. на користь ПАТ КБ «Приват Банк» накладено арешт на все майно, що належить боржнику - [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що восени 2014 року [PERSON], який є чоловіком позивачки, попереджав в їхній присутності особу, яку [PERSON] сам представив як свого боржника, по намір звернутись до суду з позовом про стягнення коштів у зв'язку з чим вирішити питання про арешт квартири, яка є у власності боржника. Свідки зазначили, що особисто вони з [PERSON] не знайомі; під час розмови [PERSON] своє прізвище та ім'я не називав. Свідок [PERSON] підтвердив, що в присутності [PERSON] та [PERSON] попереджав [PERSON] про намір звернутись до суду з позовом про стягнення коштів у зв'язку з чим вирішити питання про арешт квартири, яка є у власності [PERSON] Крім того, свідок зазначив, що про намір звернутись до суду із позовною заявою та одночасно вирішити питання про накладення арешту на квартиру, він повідомляв батькам [PERSON] та іншим знайомим. Свідок [PERSON] показав, що під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири йому не було відомо про існування обтяжень щодо вищезазначеної квартири; про те кому [PERSON] заборгував він достеменно не знав, крім боргу перед ПАТ КБ «Приват Банк», який було сплачено 04.12.2014 р. Зазначив, що близькі [PERSON] побоювалися, що він може знову отримати будь-які кредити. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 124 Конституції України, в редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України; основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу; якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України; цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України; актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України; якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону; інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом; цивільні відносини регулюються однаково на всій території України. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Статтею 153 ЦПК України передбачено, що ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень; оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи; у разі постановлення ухвали без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно після її виконання. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), в редакції чинній на час укладання спірного договору, визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1 цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 2 Закону визначено терміни, зокрема: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Відповідно до ст. 3 Закону державна реєстрація прав є обов'язковою; інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав; держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень; права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону державній реєстрації прав підлягають податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, інші обтяження. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі, зокрема, ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно. В правової позиції ВСУ, викладеної в постанові від 25.05.2016 р. у справі № 6-605 цс16, зазначено таке. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ухвала Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області про накладення арешту на нерухоме майно від 03.12.2014 р. була ухвалена без повідомлення особи, щодо якої вжито такі заходи, - [PERSON], копію зазначеної ухвали [PERSON] направлено після виконання зазначеної ухвали - 08.12.2014 р., яку він отримав згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення 09.12.2014 р. Ухвала про забезпечення позову зареєстрована в державному реєстрі 05.12.2014 р. З показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається що [PERSON], чоловік позивачки, повідомляв особу, яку сам представив як свого боржника, саме про намір звернутися в суд із позовною заявою про стягнення коштів та одночасно вирішити питання про арешт нерухомого майна, яке належить [PERSON]; з показів [PERSON] вбачається, що він повідомляв [PERSON], його батьків та інших знайомих про намір звернутися до суду. Оскільки відповідно до приписів ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову віднесено виключно до повноважень суду, позивачу та її чоловікові не могло бути заздалегідь відомо результати розгляду судом заяви про забезпечення позову. Спірний договір був укладений між відповідачами 04.12.2014 р., від імені яких діяли представники за довіреностями, посвідченими приватним нотаріусом 01.12.2014 р. та 02.12.2014 р. Доказів, які б свідчили про обізнаність [PERSON] про наявність ухвали Первомайського міськрайонного суду від 03.12.2014 р. про накладення арешту на вищезазначену квартиру станом на час укладання спірного договору - 04.12.2014 р., позивачем не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що спірний договір суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та що відповідачу - [PERSON] було достеменно відомо про встановлену судом заборону відчужувати майно. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed