Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] з вимогами: «стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті праці в сумі 6618,00грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 413,64грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6818,70грн. та моральну шкоду в розмірі 2000,00грн. Виходячи з положень п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. 01 серпня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст.274 ЦПК України. Ухвалою Дніпровським районним судом міста Києва від 05 листопада 2018 року постановлено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.( ч.8 ст.279 ЦПК України) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. (а.с.44) У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї, в судове засідання не з'явився, причини неявки до суду не повідомив. Відповідно до довідок про причини повернення поштових відправлень, копії ухвал суду, копія позовної заяви разом із доданими до неї додатками, яка направлялась на адресу відповідача, та судові повістки повернулись до суду з відміткою про невручення адресату - «закінчення терміну зберігання». Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ( ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження та ухвалення заочного рішення, як це передбачено ст.280 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що з 10 травня 2018 року [PERSON] було прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця (Наказ №2 від 10 травня 2018 року), з 31 травня 2018 року позивача переведено на посаду адміністратора магазину згідно Наказу №4 від 31 травня 2018 року, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.9-10) Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Так, 01 червня 2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір (далі - Договір), згідно умов якого остання приймається на роботу до ФОП [PERSON] на посаду адміністратора. (а.с.5-6) Згідно п.1.1. Договору, цей контракт є безстроковим трудовим договором. Розділом 3 Договору визначено робочий час. Час виконання робіт установлюється по змінному графіку, встановлено робочий тиждень з наданням вихідних по змінному графіку, включаючи вихідні та святкові, тривалістьробочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень (п.3.1. Договору). Вихідні дні надаються згідно графіка (п.3.2. Договору). Пунктом 3.3. Договору Працівникові встановлена щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні. Щомісячний посадовий оклад, згідно п.4.1. Договору, встановлений працівникові у відповідності зі штатним розкладом (до перерахування роботодавцем податків та інших обов'язкових платежів до державного бюджету та пенсійного фонду) в розмірі 4000,00грн. в місяць за норму робочого часу у відповідному обліковому періоді. На підставі наказу ФОП [PERSON] від 25 червня 2018 року за№5, позивача звільнено із займаної посади 26 червня 2018 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. (а.с.9-10). Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативними актами роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата. Згідно даних Індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON], виданої Пенсійним фондом України, за звітний 2018 рік, травень та червень місяці, сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок, становить: у травні 2018 року - 2643,00грн.; у червні 2018 року - 3975,80грн. (а.с.7-8) Тобто, загальна сума нарахованої позивачеві заробітної плати за вказаний період, з якої сплачено єдиний внесок, становить 6618,80грн. Згідно даних з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, виданої ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві, за період роботи з 10 травня 2018 року по 26 червня 2018 року сума доходу [PERSON] становить 6818,80грн., з відміткою про потребу уточнення даної інформації у податкових агентів (джерел доходів). (а.с.36) Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки»). Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Виходячи з предмету позову, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази, які мали підтвердити той факт, що відповідачем нарахована та виплачена позивача заробітна плата за відпрацьований період та проведено належний розрахунок обов'язковихвиплат на дату звільнення. Визначаючи розмір заробітної плати, яка підлягає до виплати позивачу, суд враховує дані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, надані ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві, згідно яких сума доходів [PERSON] становить 6818,80грн., та приймає як належний та допустимий доказ Індивідуальну відомість про застраховану особу [PERSON], видану Пенсійним фондом України, згідно якої загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за вказаний період, з якої сплачено єдиний внесок, становить 6618,80грн. Разом з тим, відповідно до встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6618,00грн., суд розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позову про стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 6618,00грн. При цьому, згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Тому, враховуючи, що при розрахунку належної позивачу суми, суд виходив із нарахованих їй сум, згідно відомості, без виключення сум податків та інших обов'язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 6618,00грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів при її виплаті. Згідно п. 7 Розділу ІV Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Як встановлено судом, фактично відпрацьований позивачем час на підприємстві відповідача з 10 травня по 26 червня 2018 року становить 48 календарних днів та відповідно за винятком святкових і неробочих днів - 34 робочі дні (15 днів у травні та 19 днів у червні 2018 року). Оскільки матеріали справи не містять, передбаченого умовами трудового договору від 01 червня 2018 року, змінного графіку роботи, розрахунок компенсації за не використану відпустку слід здійснювати за правилами, передбаченими п. 7 Розділу ІІІ Порядку. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 194,67грн. (6618,80 : 34). Отже, відповідач при проведенні розрахунку при звільненні позивача зобов'язаний був виплатити компенсацію за невикористану відпустку, яка виходячи з фактично відпрацьованого часу, становила 3 дні, та виходячи з наведених вище розмірів заробітної плати за відпрацьований період складає 584,01грн. (6618,80 : 34 х 3). Згідно позовної заяви, позивач просить стягнути таку компенсацію в сумі 413,64грн. Тому, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, та з урахуванням наведених вище положень п. 3 Порядку, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 413,64грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів при її виплаті. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Виходячи з наведених позивачем підстав позову, відповідач ФОП [PERSON] в день звільнення [PERSON] не здійснив нарахування всіх необхідних платежів при звільненні працівника, що суперечить вимогам чинного трудового законодавства, тому наявні підстави для задоволення вимог позивача про стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення - 27 червня 2018 року по 30 липня 2018 року, тобто в межах заявлених позовних вимог. Як вже зазначалось вище, згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Середньоденна заробітна плата позивача вже розраховувалась вище, виходячи з положень Порядку та становить 194,67грн., за період з 27 червня 2018 року по 30 липня 2018 року включно кількість робочих днів становила: в червні 2018 року - 1 робочий день, в липні 2018 року - 22, а всього - 23 робочих дні, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 194,67грн. х 23 = 4477,41грн. Враховуючи, що при розрахунку належної позивачу суми, суд виходив із нарахованих працівнику сум без виключення сум податків та інших обов'язкових платежів, згідно п. 3 Порядку до стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 4477,41грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів при її виплаті. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як роз'яснено у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характер, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» № 4 від 31.03.1995р., за наявності порушень прав працівників у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений у розмірі з 1 січня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення -працездатних осіб, якою є позивач: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні. Не виплата позивачеві заробітної плати за весь період її працевлаштування у відповідача - з 10 травня по 26 червня 2018 року, з урахуванням того, що заробітна плата була єдиним джерелом її доходу, призвела до її неспроможності в цей період забезпечити індивідуальні потреби на придбання продуктів харчування, сплату за комунальні послуги та на інші соціально-побутові потреби, що безумовно призводило до моральних переживань та страждань, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя а відтак заподіяло моральну шкоду. Таким чином, суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача при систематичній не виплаті заробітної плати, у тому чисті й при звільненні, безперечно завдало шкоду її інтересам і спричинило моральні переживання й страждання. Разом з тим, стороною позивача не доведено жодним доказом в розумінні ст.76-80 ЦПК України сам факт неодноразового звернення до відповідача з приводу усунення порушень трудових прав шляхом виплати з дотриманням встановлених строків заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні, та як наслідок завдання їй моральних страждань, пов'язаних з відмовою відповідача у спілкуванні з позивачем та врегулювання спірних питань в досудовому порядку. З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди підлягає задоволенню частково, задовольняючи позов в цій частині суд визначає розмір заподіяної моральної шкоди в розмірі 500,00грн. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць у сумі 3000,00грн. слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору судовий збір в розмірі 704,80 грн. , оскільки позивач, на користь якої ухвалено рішення, звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial