Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2013 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року, яке набуло чинності, розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який прожаває з нею та перебуває на її утриманні. З відповідачем вони проживають за різними адресами. Вона не довіряє відповідачу у вихованні дитини, між ними періодично виникає спір щодо того, з ким має проживати дитина. Водночас відповідач не повною мірою виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі вона одноособово утримує дитину, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини наразі й в подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею як матір`ю. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордеру про надання правої допомоги від 12 жовтня 2019 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити - визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с.57), розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду) й звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника з підтриманням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації№ 104-3344/03 від 10 квітня 2019 року (а.с. 58, 59-60). Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації№ 104-3344/03 від 10 квітня 2019 року, наданого у порядку ч.5 ст. 19 СК України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2013 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року, яке набуло чинності, розірвано (а.с.21). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.22), який прожаває з позивачкою та перебуває на її утриманні. Сторони проживають за різними адресами. Позивачка не довіряє відповідачу у вихованні дитини, між ними періодично виникає спір щодо того, з ким має проживати дитина. Водночас відповідач не у повній мірі виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі вона одноособово утримує дитину, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини наразі й в подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею як матір`ю. Дитина має позитивний стан здоров`я, зареєстрована за місцем реєстрації/проживання позивачки /матері/. Протягом останнього часу у сторін виникають непорозуміння, що ставали підставою для сімейних конфліктів, вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина. В ході розгляду питання в порядку ч. 5 ст. 19 СК Україникомісією з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації№ 104-3344/03 від 10 квітня 2019 року, як вбачаєть із його висновку, відповідач погодив питання щодо визначення місця проживання дитини з позивачкою як матір`ю (а.с. 59-60). Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітній син сторін на час розгляду справи має повних п`ять роки, проживає з матір`ю/позивачкою. Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-3344/03 від 10 квітня 2019 року, вказаний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з мітір`ю (а.с. 59-60). Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дитини, проявляють турботу до нього, проте повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо його щоденного утримання та виховання лише мама дитини. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що позивач одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а батько дитини частково сомоусунувався від вказаних обов`язків, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю до досягнення ним чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 704 грн. 80 коп. - судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 157, 159, 160, 161 СК України, ч.4 ст. 29 ЦК України, та,

Outcome: approved