Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст.158-1 ЦПК України суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи іншого учасника цивільного процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстровані шлюбу, який було розірвано. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Відповідач неповнолітню дитину не провідує, утриманням та вихованням не займається, у відповідача існує заборгованість по аліментам, станом здоров'я та розвитком дитини не цікавиться, не виявляє бажання спілкувати та бачитись з дитиною. Позивачка сама виховує неповнолітню дитину, створює належні життєві умови для розвитку та навчання, повністю матеріально забезпечує. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області підтримала висновок №30 від 01.02.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав та пояснила, що така міра є найкращим способом захисту насамперед прав та інтересів самої дитини. Відповідно до статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються на основі судових повісток та судових повідомлень. Згідно ч.4 ст.74 УПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. В судове засідання відповідач не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Судом встановлено. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 серпня 2013 року був розірваний. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 09 жовтня 2014 року. Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 02 жовтня 2014 року №235 позивачці [PERSON] дозволено змінити прізвище малолітньому сину з «[INFO]» на «[INFO]». Неповнолітня дитина зареєстрована та проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статтей 141, 142 СК України встановлюється рівність прав батьків щодо дитини та дітей щодо батьків. Рівність прав батьків щодо дітей це ознака, яка є однією із основних, що характеризує батьківські права. Навіть такі юридичні факти, як розірвання шлюбу між батьками, їх окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їхніх прав та звільнення їх від виконання обовязків. Обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України, так батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток тощо. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст.164 Сімейного Кодексу України, ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є основою для позбавлення його судом батьківських прав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 Сімейного Кодексу України. При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч.1 ст.164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Саме посилаючись на те, що відповідач як батько, неповнолітню дитину не провідує, утриманням та вихованням не займається, існує заборгованість, станом здоров'я та розвитком дитини не цікавиться, не виявляє бажання спілкувати та бачитись з дитиною, участі у житті дитини не приймає, зі святами та день народженнями дитину не вітає, позивачка сама виховує неповнолітню дитину, створює належні життєві умови для розвитку та навчання, повністю матеріально забезпечує, крім того, неповнолітня дитина, виїжджає на змагання за кордон, у зв'язку з чим, необхідний дозвіл відповідача як батька, позивачка [PERSON] просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON]. Відповідно п.п.15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. З аналізу норм сімейного законодавства слід зробити висновок, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для самої дитини (ст.166 СК України). Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини. Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення її батьківських прав. Для встановлення зазначених обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та обов'язково здійснювати необхідні дії для з'ясування позиції відповідача. Згідно ч.4 ст.19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою. Відповідно до положень ст.19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В силу вимог ст.19 ч.6 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Представником органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області надано висновок №30 від 01 лютого 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Судом жодної оцінки висновку органу опіки та піклування не надано, оскільки висновок є недостатньо обґрунтованим. Тобто, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради №30 від 01 лютого 2017 року, оскільки, висновок органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради про позбавлення батьківських прав [PERSON], як батька, відносно неповнолітньої дитини у цій справі при вищевикладених обставинах суперечать фактичним обставинам, що були встановлені судом і мають суттєве значення у цій справі, тобто є недостатньо обґрунтованим саме щодо обраного способу захисту прав дитини - позбавлення батьківських прав його батька. Органом опіки та піклування не були з'ясовані причини з яких відповідач не приймав участі у вихованні та відвідуванні дитини, не встановлені фактичні відносини сторін та наявність чи відсутність перешкод зі сторони позивача у наданні відповідачу дитини для спілкування та прийняття участі відповідачем у вихованні дитини. Сам по собі факт, що неповнолітня дитиня виїжджає на змагання за кордон, у зв'язку з чим, необхідний дозвіл відповідача як батька не є підставою для позбавлення батьківських прав. Позивачкою не надано достатніх відомостей, які б безумовно свідчили про злісне ухиляння відповідачем [PERSON] від виховання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст.164 СК України було б підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Outcome: dismissed