Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що 09 квітня 2016 року видала на ім'я останнього довіреність, відповідно до якої уповноважила здійснити продаж належної їй квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 14 квітня 2016 року [PERSON], діючи від її імені, уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири із [PERSON], отримавши від покупця 58659 гривень. Після продажу квартири неодноразово вимагала від [PERSON] передати їй грошові кошти, які він отримав в рахунок вартості проданої квартири, але відповідач грошові кошти не передав, набувши таким чином майно, яке фактично йому не належить. Згодом дізналась про те, що відповідач [PERSON] взагалі не має наміру повертати їй кошти, отримані від продажу квартири. Оскільки відповідач незаконно набув грошові кошти, з нього на підставі ст. 536, ч.2 ст.1214 ЦК України на її користь підлягають стягненню відсотки за користування чужими грошовими коштами за період часу з 14 квітня 2016 року по 14 серпня 2018 року, виходячи із облікової ставки НБУ 12% (на підставі принципу диспозитивності) в розмірі 16434 грн 60коп. Позивач просить: -стягнути із [PERSON] на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 58659 грн 00коп; -стягнути із [PERSON] на її користь відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 16434 грн 60коп. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами було залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ружицький В.В. підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач зазначила, що відповідач [PERSON] повернув їй 18000 гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 05 грудня 2018 року позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Визнав, що діючи на підставі довіреності, від імені [PERSON] 14 квітня 2016 року здійснив продаж належної їй квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за 58659 грн 00коп, витративши при цьому кошти на приватизацію квартири, сплату боргів за комунальні послуги, оформлення угоди у нотаріуса. З отриманих від покупця квартири грошових коштів передав [PERSON] 30000 гривень, але документального підтвердження цієї обставини він не має. В обґрунтування заперечень проти позову [PERSON] відповідач послався на те, що довіреність, якою [PERSON] уповноважила його продати належну їй квартиру, не містить його зобов'язань повернути позивачці отримані від продажу квартири грошові кошти. В наступні судові засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час і місце їх проведення був належним чином повідомлений в порядку ст.ст. 128,130 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, із заявами про відкладення судового засідання не звертався, зважаючи на що та беручи до уваги, що відповідач [PERSON] висловив в судовому засіданні свою позицію, зміст та підставу своїх заперечень проти позову, суд на підставі ст. 223 ЦПК України дійшов висновку про подовження розгляду справи за відсутності відповідача по справі. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника Ружицького В.В., відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 14 квітня 2016 року між [PERSON], від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу належної позивачці по справі квартири, розташованої за адресою: Донецька область, [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу від 14 квітня 2016 року продаж квартири, розташованої за адресою: Донецька область, [ADDRESS] вчинено за 58659грн 00коп, які сплачені покупцем [PERSON] представнику продавця - [PERSON] у повній сумі. Представник продавця та покупець засвідчили, що не мають фінансових претензій один до одного за цим договором (а.с.7-8). [PERSON] зверталась до Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області з приводу неповернення [PERSON] грошей, отриманих від продажу квартири. За результатами розгляду повідомлення на адресу [PERSON] направлено висновок, затверджений 09 липня 2018 року, яким рекомендовано звернутись до суду (а.с.9-10). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, за змістом ст. 655 ЦК України сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець, при цьому останній має право на отримання від покупця грошової суми - вартості отриманого товару. Відповідно до ч.1,2 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Отже, аналіз змісту ст.ст.237,239, 655 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що [PERSON], як представник продавця, отримавши за договором купівлі-продажу від покупця належної [PERSON] квартири грошові кошти в сумі 58659 гривень 00 копійок, мав передати їх останній. З пояснень відповідача [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що частину отриманих за договором купівлі-продажу квартири грошових коштів він передав позивачці по справі. Належних та допустимих доказів на підтвердження передачі позивачці по справі 30000 гривень 00 копійок відповідач суду не надав. Позивачка [PERSON] під час розгляду справи судом визнала, що відповідач передав їй частинами грошові кошти, отримані від продажу квартири в загальній сумі 18000 гривень 00 копійок, отже, ця обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч.1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що з пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що відповідач повернув їй частину грошових коштів, отриманих за продаж квартири - в сумі 18000 гривень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 40659 гривень 00 копійок (58659 гривень 00 копійок - 18000 гривень 00 копійок). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.237,239,655,1212,1213 ЦК України,

Outcome: partial