Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою та просить встановити факт неправильності в актовому записі про народження [PERSON] , №533 від 07 травня 1974 року, складеного Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в частині написання національності батька [PERSON] «росіянин», замість «німець» та внести зміни в актовий запис №533 від 07 травня 1974 року про народження [PERSON] , складений Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (нині Приморський районний у м. Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де в графі «національність батька» вказати національність - «німець», замість «росіянин». При цьому [PERSON] посилається на те, що в актовому записі про народження заявниці від 07.05.1974 року помилково зазначено національність батько «росіянин», хоча батько за національністю був «німець». Бабуся заявниці, батько заявниці за національністю німці, заявницю виховували в німецьких традиціях, вона відвідує німецьку кірху, святкує релігійні свята за своєю вірою, підтримує та спілкується німецькою мовою з родичами в Німеччині. Для відновлення і збереження національності по лінії батько заявниці необхідно встановлення вказаного факту , а тому [PERSON] вимушена звернутись до суду з даною заявою. [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила вимоги задовольнити та розглядати справу у її відсутність. Представник заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення та просив розглянути справу на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до актового запису про народження батька заявниці № 22 від 23.05.1989 року, складеного Приморським (колишній Жовтневий) відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції та повного витягу з ДРАЦСГ про народження № 23686467 від 15.08.2019 року, в графі «відомості про дитину» прізвище, ім`я, по батькові « [PERSON] », дата народження « [INFO] », місце народження зазначено «Україна, Одеська область, мсто Одеса», в графі «відомості про батька» національність батька зазначено «росіянин», в графі «відомості про матір» національність матері - «німкеня». Тобто, один з батьків дитини - росіянин, а другий - німець. Відповідно до копії актового запису про шлюб дідуся та бабусі заявниці № 1128 від 17.12.1935 року, складний Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, яка надійшла з Державного архіву Одеської області, в графі «відомості про нареченого» національність зазначено «росіянин», в графі «відомості про наречену» національність зазначена «німкеня». В свідоцтві про народження батька заявниці № 360/1945 від 30.06.1949 року, видане ТОВ «Видавництво органів реєстрації актів цивільного стану», Франкфурт -на-Майні, Федеративної Республіки Німеччина, зазначено « [PERSON] , народився [INFO] у м.Лемго, у лікарні, громадянство (національність) батьків дитини - батько - німець, мати - німкеня, та довідці про народження батька № 360 від 05.10.1945 року, видана службовцем відділу запису актів громадянського стану м.Лемго, Федеративної Республіки Німеччина, де зазначено « [PERSON] , народила хлопчика, дитина отримала ім`я [PERSON] ». За життя батько заявниці - [PERSON] лише поновив свідоцтво про народження, де зазначено національність йогоматері - «німкеня», виправити помилки щодо написання національності, в актовому записі та державному реєстрі, яка заповнено без згоди, з порушенням встановленого законом права заявника на вибір змісту інформації, яка відображається у відповідному записі не встиг. Для відновлення і збереження національності по лінії батько заявниці необхідно встановлення вказаного факту. Крім того, встановлення відповідного факту має юридичне значення і впливає на реалізацію нею та її дітьми прав і обов`язків, які гарантовано положеннями національного закону та правовими актами іноземної юрисдикції. В ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Втручання в приватне життя заявника у формі реєстрації його національності не за його самоусвідомленням, а за власним бажанням заінтересованої особи повинно буди засновано на законі, оскільки усі аспекти приватного життя заявник визначає самостійно. Втручання у відповідні права може бути здійснено виключно з підстав, що вказані в Конвенції. Право на вибір національної належності, віросповідання реалізується за вибором особи безпосередньо. Відсутність правового регулювання відносин зміни актових записів в частині інформації про національність особи вказує на те, що національне законодавство не є чітким в цій частині. У разі наявності прогалин в правовому регулювання відносин до правове регулювання таких відносин здійснюється на основі інституту аналогії. Разом з цим в справі «Гарнага проти України» від 16 травня 2013 року вказано, що законодавчі обмеження інших особистих немайнових прав можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації особи та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland). В заяві вказано на те, що перешкоди заявнику в реалізації, наданого йому законом права ґрунтується не на законі, а на неправильному тлумаченні закону, оскільки будь-яких обмежень здійснення відповідного права на звернення заявника не вказано, навпаки, йому гарантовано право на вільний вибір способу поширення інформації про свою національність чи не поширення такої, отже і компетенція щодо визначення змісту цієї інформації належить виключно заявнику. Зазначений висновок також підтверджується положенням ст. 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 1 лютого 1995 року, в якій вказано, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Заінтересованою особою зазначено на відсутність порядку внесення змін про національність за бажанням особи, що вказує на єдиний спосіб здійснення цієї дії виключно в порядку окремого провадження за положеннями ЦПК України. Необхідно зазначити, що відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. В ст. 269 ЦК України вказано, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. В ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. В ст. 300 ЦК України вказано, що фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. В ст. 1 Закону України «Про національні меншини в Україні» вказано, що Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. В ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» вказано, що до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. В ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» вказано, що громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об`єднання. Таким чином заяву подано не щодо визначення національності заявника судом, а щодо виправлення невірної інформації, після складення уповноваженим державним органом висновку про неможливість внесення ним інформації, наданої заявником, яка визначається за його вибором, з підстав відсутності правового регулювання цих відносин. При цьому сам зміст цієї інформації заінтересованої особою не оспорювався, як і не оспорювались дії та рішення заінтересованої особи заявником. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» безпосередньо вказано на форму реалізації судом компетенції у формі встановлення факту неправильності інформації за актовим записом, та зазначено, що внесення вірної інформації здійснюється не у формі звернення заявника до заінтересованої особи, а на підставі цивільного процесуального інституту окремого провадження. При таких обставинах та враховуючи, що заява [PERSON] обґрунтовано належними правовими підставами, будь-яких доказів на її спростування суду не надано, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved