Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом. Позивач посилається, що 30 квітня 2019 року вона уклала з [PERSON] договір позики, згідно з яким передала йому грошові кошти в розмірі 2500 грн., які він зобов`язувався повернути 30 травня 2019 року. 20 лютого 2020 року між ними укладено ще один договір позики грошових коштів у сумі 400 Євро строком до 30 березня 2020 року. Укладення договорів позики підтверджується відповідними розписками. Однак по сплину строку дії договорів відповідач боргів не повернув. З врахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного Банку України, інфляційних та трьох відсотків від простроченої суми загальна сума заборгованості по договору від 30 квітня 2019 р. становить 3058 грн.86 коп. По договору від 20 лютого 2020р., сума заборгованості становить 405,6 Євро з врахуванням три проценти річних від простроченої суми. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав і просили позов задовольнити повністю. Відповідач, та його представник позов не визнали, посилаючись на безпідставність позовних вимог, а також і на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази суд вважає, що позовні підлягають задоволенню з таких підстав.. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 30 квітня 2019 року укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 2500 грн., які він зобов`язувався повернути 30 травня 2019 року. 20 лютого 2020 року між ними укладено ще один договір позики в сумі 400 Євро строком до 30 березня 2020 року. Укладення договорів позики підтверджується відповідними розписками від 30 квітня 2019 р. та 20 лютого 2020 р.. Однак по сплину строку дії договорів відповідач борги не повернув. Таким чином, розписки від 30 квітня 2019 р. та 20 лютого 2020 р підтверджують факт укладення між сторонами договору позики та отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів із зобов`язанням повернути їх. Свої зобов`язання по поверненню позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача від 30 квітня 2019 р. та 20 лютого 2020 року. Згідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем проведено розрахунок відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України згідно якого загальна сума заборгованості по договору від 30 квітня 2019 р. становить 3058 грн.86 коп. в т.ч.: проценти на рівні облікової ставки Національного Банку України - 424,55 грн., інфляційні 40 грн.; три відсотків від простроченої суми 94,31 грн. По договору від 20 лютого 2020р. сума заборгованості становить 405,6 Євро з врахуванням три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. В судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про стягнення 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною 1 статті 15\~ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до частин 1, 2 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частини 2 статті 141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Частиною 8 статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 26 Закону України\~«Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. З матеріалів справи видно, що 28 серпня 2020 року між адвокатським об`єднанням «Сила Права» в особі Керуючого Фльорків О.В. та [PERSON] укладений договір про надання професійної правничої допомоги, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язується надавати професійну правничу допомогу шляхом виконання дій, що мають юридичне значення, відповідно до чинного законодавства про види адвокатської діяльності тощо. Відповідно до вимог частин першої - четвертої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійсненених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. З акту від 24 вересня 2020 року обсягу надання правничої допомоги слідує, що дані послуги зокрема складаються: консультація 1000 грн., підготовка та подання позовної заяви 3000 грн.; участь у судовому засіданні 1000 грн. Суд погоджується з сумою виплати коштів за надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн. оскільки вона підтверджена актом приймання-передачу наданої правничої допомоги.

Outcome: approved