Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Собіщицької сільської ради Володимирецького району про визнання за нею права на постійне користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом. В обгрунтування позову вказувала, що після смерті [PERSON] вона, як спадкоємець за заповітом, успадкувала майно спадкодавця - житловий будинок з господарськими будівлями в с.Собіщиці Володимирецького району, який розташовано на земельній ділянці площею 0,60 га, оформила право власності на спадкове майно та зареєструвала його у встановленому порядку. Вважає, що внаслідок таких дій набула право користування земельною ділянкою, на якій розташовано житловий будинок, однак, звернувшись до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки, отримала відмову, яку вважає незаконною. Вказаний позов надійшов на розгляд Володимирецького районного суду 22.04.2019 року, 23.04.2019 року відкрито провадження у справі та розпочато загальне позовне провадження. 25.02.2020 року вказану справу після повторного авторозподілу передано для розгляду під моїм головуванням. Позивач та її представник в підготовчому засіданні підтримали позовні вимоги, в судове засідання позивач надала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача у справі надав суду письмові докази, будучи належно повідомленим про час і місце судового розгляду, в підготовче та в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов не надав. Дослідивши позовну заяву, долучені до неї та надані відповідачем письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.10.1995 року. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на ім`я позивача [PERSON] , який посвідчений Собіщицькою сільською радою Володимирецького району Рівненської області 13.03.1986 року № 4. В порядку, встановленому законом, позивач прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом НБО 0587378 від 23.10.1997 року, реєстраційний номер 3618. Як вбачається зі свідоцтва, до складу спадкового майна входять житловий будинок житловою площею 15 кв.м. з господарськими будовами (хлів), розташованими згідно з даними записів у погосподарській книзі №1 виконкому Собіщицької сільської ради на земельній ділянці площею 0,60 га. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Сторонами у справі не заперечується те, що спірна земельна ділянка площею 0,60 га розташована на території Собіщенської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, при цьому, будь-яких договорів про право користування цією земельною ділянкою або оренди з іншими особами не укладалось, вищевказана земельна ділянка фактично продовжує використовуватися для ведення особистого господарства спадкоємицею [PERSON] . З приводу правового статусу земельної ділянки, на якій розташовано спадкове майно, судом встановлено наступне. Приймаючи до уваги, що земельна ділянка перебувала у володінні [PERSON] щонайменше з 1961 року, що підтверджується інформацією з погосподарських та земельно-кадастрових книг, наданих відповідачів, а також, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась і була прийнята в жовтні 1995 року, враховуючи правові приписи Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України та Земельного Кодексу України, при визначенні правового режиму земельної ділянки [PERSON] до часу її смерті слід виходити з норм Земельного Кодексу України, а також попередніх нормативних актів, що регулювали земельні питання. в редакції, яка діяла станом на 1995 рік. Зокрема, за змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року та подальших редакціях, що діяли до втрати Кодексом чинності, не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому, відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК УРСР 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. У відповідності до ст.7 Земельного Кодексу України №561-Х11 від 18.12.1990 року, в редакції Закону №3179-Х11 від 05.05.1993 року, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлений державним нотаріусом розмір земельної ділянки, який сторонами не оспорювався, суд приходить до висновку, що на час своєї смерті [PERSON] мала в постійному користуванні земельну ділянку площею 0,60 га, розташовану на землях Собіщицької сільської ради Володимирецького району. Як вбачається з норм Земельного Кодексу України, який діяв на час відкриття спадщини, та на час вирішення спору, зокрема, ст.ст.67 ЗК України в редакції 1993 року та ст.120 ЗК України в діючій редакції, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 1216 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння (постійного користування). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право постійного користування, набуте спадкодавцем у спосіб та порядку, що діяли за її життя, підлягають спадкуванню. До аналогічного висновку прийшла також Велика Палата Верховного суду в постанові по справі №368/54/17 від 20.11.2019 року, відступивши від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц: «Враховуючи очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані». Приймаючи до уваги наведене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved