Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] міської ради Сумської області, третя особа [PERSON], і просить: визнати за нею ([PERSON]І.) право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON], померлій 24.03.1996 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів 22 березня 1995 року. В обґрунтування заяви вказано, що відповідно розпорядження, № 2315 від 22 березня 1995 року, органу приватизації виконкому [PERSON] міськради, [PERSON] та [PERSON] передано в приватну спільну часткову власність однокімнатну квартиру загальною площею 32,2 м2, яка розташована [ADDRESS], про що 22 березня 1995 року видано відповідне свідоцтво про право власності на житло. Право власності було зареєстроване [PERSON] МБТІ у реєстрову книгу за № 26, реєстр. № 2825. До дня смерті, тобто до 24.03.1996 року [PERSON] постійно проживала у вказаній квартирі разом з [PERSON] однією сімєю як чоловік і дружина, хоча офіційно шлюб між ними зареєстрований не був. Після смерті [PERSON] належну їй ? частину квартири мав намір успадкувати [PERSON], що підтверджується довідкою-характеристикою Роменського МБТІ № 45 від 13.01.1998 року. Але в звязку з тим, що нормами діючого на той час спадкового законодавства, зокрема ст. ст. 529-532 ЦК УРСР не передбачалося право на спадкування для осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю, [PERSON] не міг спадкувати після [PERSON] Родичів, які б могли бути спадкоємцями першої чи другої черги, а також утриманців [PERSON], не мала, заповіт нею не складався. Позивач до дня смерті [PERSON], тобто до 14.07.2001 року доглядала за ним. [PERSON] доводився їй родичем, а саме був рідним дядьком матері позивача. Похованням [PERSON] також займалася вона разом із чоловіком. За життя [PERSON] склав заповіт яким своє майно заповів дочці позивача [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Н.В., яка прийняла спадщину та отримала у власність ? частини квартири № 38 в будинку №15 по б-ру Шевченка в м. Ромни, про що державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори 29.04.2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Після смерті [PERSON], позивач стала постійно проживати у вказаній квартирі, так як іншого свого житла в неї немає. Її донька на той час навчалася і проживала постійно в м. Харків, а потім переїхала разом з чоловіком до м. Дніпропетровськ (на даний час Дніпро), де проживає і по теперішній час. Протягом всього часу, починаючи з другої половини 2001 року вона проживала у вказаній квартирі, тобто вже більше, ніж 15 років слідкувала за нею, проводила ремонти, оплачувала комунальні послуги, тобто ставилася до неї як до своєї власності. Окрім поточного косметичного ремонту, проклейки шпалер, фарбування підлоги, нею були замінені вхідні двері, демонтовані старі деревяні віконні рами і замінені на склопакети. Після смерті [PERSON] будь-хто із спадкоємців, якщо такі й були, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Вже більше, ніж 20 років ? частина цієї квартири нікому не належить, ніхто не заявляв до позивача вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна. [PERSON] міська рада також не вчиняла будь-яких юридично-значимих дій, які б вказували на її інтерес до вказаної частини квартири. Зазначає, що відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] 24.03.1996 року, спадкове майно за правом спадкоємства переходило до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Держава в особі органів влади повинна була відповідно до ст. 549 ЦК УРСР здійснити дії, які б свідчили про прийняття спадщини. Порядок переходу спадщини до держави до набрання чинності ЦК у січні 2004 р. регулювався іншими законодавчими актами. Відповідно до ст. 10 Закону від 4 грудня 1990 р. № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» державні податкові інспекції виконували такі функції, як проведення роботи, повязаної з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна і майна, що перейшло за правом успадкування до держави. Проте, жодних дій щодо виявлення і обліку нерухомого майна, що залишилося після смерті [PERSON] податковими органами вчинено не було, що свідчить про неприйняття державою вказаної спадщини після смерті [PERSON] Разом з цим, визнання вказаної спадщини відумерлою в порядку ст. 1277 ЦК України від 16.01.2003 року за позовом [PERSON] міської ради також є неможливим, з огляду на те, що правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 р., проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право на спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. За 20 років орган уповноважений управляти майном територіальної громади м. Ромни не вживав заходів для передачі в комунальну власність вказаного нерухомого майна, участі в утриманні майна не приймав і не приймає, та жодних дій, які б свідчили про те, що вказане майно має якийсь інтерес не вчиняє. На даний час позивач продовжує відкрито, безперервно та добросовісно володіти вказаною квартирою вже понад 15 років. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на рішення ЄСПЛ від 08 квітня 1976 року у справі «[PERSON] проти Бельгійської авіакомпанії «Сабена», вимоги ст. 344 ЦК України. Також зазначає, що спірна 1/2 частина квартири є нерухомим майном, речове право на яке було зареєстроване відповідно до законодавства того часу в Роменському МБТІ за № 26, реєстр. № 2825, а тому належить до законних об'єктів володіння. Останні 15 років вона прожила у вказаній квартирі, при цьому в неї був відсутній титул (підстава) для виникнення права власності, оскільки жодних домовленостей (наприклад договорів оренди) чи права на спадщину щодо указаної частини квартири у неї не було. Всі останні 15 років вона володіла вказаним майном безперервно, так як постійно проживала в цій квартирі і доглядала за житлом. Володіння спірним майном поза розумним сумнівом є відкритим, оскільки всі сусіди знають її як власницю квартири, договори з обслуговуючими організаціями щодо вказаної квартири укладені від її імені. Заволодіння і подальше володіння майном було добросовісним, виходячи з вимог ч. 3 ст. 397 ЦК України згідно якої фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Тобто за цією нормою правомірність володіння презюмується. Володіючи вказаною квартирою позивач не порушувала права, свободи та інтереси інших осіб. Крім того, її дочка збирається подарувати їй свою половину квартири, так як вона постійно проживає зі своєю сімєю в м. Дніпро і не має намірів користуватися цією квартирою в м. Ромни. В ситуації, яка склалася, визнання права власності на 1/2 частину квартири за давністю володіння є єдиним можливим способом захисту законного майнового інтересу позивача, а рішення підставою для проведення державної реєстрації права власності. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала і просила задоволити. Суду пояснила, що підтримує викладені в обґрунтування позову обставини. З 2002 року вона постійно проживає в цій квартирі. Вона хоронила і [PERSON] і [PERSON] В с. Борозенка будинок належить її брату, він вже два роки як оформив право власності. Її в квартиру не прописують тому, що сказали що треба оформити документи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і прохав його задоволити. Суду пояснив що підтверджує обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] міська рада явку представника в судове засідання не забезпечила, в листі до суду вказує, що при розгляді справи покладається на розсуд суду та відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України просить суд розглянути справу за відсутності представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибула, в письмовій заяві розгляд справи прохала проводити за її відсутності. Одночасно повідомляє, що на вказані в позові ? частину квартири № 38, яка розташована за адресою: м. Ромни, бульвар Шевченка, буд.15, що залишилася після смерті [PERSON] вона не претендує. Крім того, належну їй на права власності ? частину цієї квартири, що успадкована нею після смерті [PERSON], має намір подарувати [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] в неї сусідські стосунки. Вона тих бабусю з дідусем дуже не знала, просто віталася з ними, а [PERSON] до них ходила постійно. Раніше вона думала, що [PERSON] якась їх родичка, вона їх хоронила про це їй точно відомо. [PERSON] там стала жити десь з 2001-2002 року, з разу після смерті вони зробили в квартирі ремонт і потім [PERSON] стала там жити. Вони там змінили двері, вікна, викидали ванну, туалет. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вона працює в одній організації, стосунки нормальні. Вона прийшла туди працювати в 2004 році і тоді познайомилася з [PERSON] З розповідей колег та самої [PERSON] їй відомо, що та хоронила родичів і після їх смерті жила в тій квартирі і робила там ремонти. Про ремонти в квартирі їй точно відомо, бо [PERSON] позичала в неї гроші, крім цього вона сама приходила туди допомагати клеїти шпалери. Вона ніколи не чула щоб у [PERSON] були якісь проблеми щодо цієї квартири, щоб хтось ще претендував на це майно. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вони не родичі, разом працювали з 2002 року, стосунки в них хороші. В 2002 році [PERSON] стала з нею працювати. Їй відомо, що [PERSON] проживала по буль. Шевченка в м.Ромни на пятому поверсі, однокімнатна квартира. Так як розповідали на роботі,в тій квартирі раніше жили якісь родичі [PERSON], а потім вони відписали цю квартиру доньці [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вони не родичі, разом працюють, стосунки в них хороші. [PERSON] вона знає з 2002 року, коли та прийшла працювати на автовокзал. Як їй розповідала [PERSON] вона доглядала з цим дідом. Про якісь проблеми з цією квартирою вона нічого не чула, квартиру начебто дід відписував дочці [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] доглядала за родичами, носила сумки. [PERSON] стала мешкати в цій квартирі після смерті [PERSON] В покійних не було дітей, похорони проводила [PERSON] з чоловіком. [PERSON] там робила ремонт. Про якісь проблеми з цією квартирою, вона не чула. [PERSON] вона знає з того часу як заселяли цей будинок і він тоді зразу і заселявся разом з [PERSON] Позивач [PERSON] зареєстрована в [INFO] з 31 грудня 1998 року, що підтверджено копією паспорта позивача. З копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 березня 1995 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної (сумісної або часткової) власності по ? кожному належить квартира № 38 по б-ру Шевченка, 15 в м. Ромни Сумської області. Право власності зареєстровано [PERSON] МБТІ у реєстрову книгу за № 26, реєстр. № 2825 (а.с. 15). 22 березня 1995 року [PERSON] було видано приватизаційне платіжне доручення № 2577, а [PERSON] приватизаційне доручення № 2578, обєкт приватизації [ADDRESS] (а.с. 17). В копії технічного паспорту на квартиру № 38 в житловому будинку № 15 по б-ру Шевченка власниками квартири вказані [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1995 року та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.04.2002 р., р. № 352. Загальна площа квартири 32,2 кв.м., жила 16,5 кв.м., (а.с. 18-19). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла 24.03.1996 року в м. Ромни Сумської області (а.с. 20). [PERSON] помер 14.07.2001 року в м. Ромни, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21). 13.01.1998 року [PERSON] міськрайонним бюро технічної інвентаризації [PERSON] було видано довідку-характеристику для представлення в державну нотаріальну контору на предмет спадкоємства квартири по б-ру Шевченка, 13/38 в м. Ромни (а.с. 22). В посвідченні про поховання № 225 померлого 14.07.2001 року [PERSON] зазначено, свідоцтво про смерть видане [PERSON] (а.с. 23). 29.04.2002 року державним нотаріусом [PERSON] міської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом померлого 14.07.2001 року [PERSON], спадкоємцем померлого є [PERSON], спадкове майно складається з ? частини квартири за № 38, житловою площею 16,5 кв.м., загальною площею 32,2 кв.м., корисною 31,4 кв.м., що знаходиться в м. Ромни по б-ру Шевченка в будинку за номером 15. (а.с. 24). 14.04.2005 року право власності [PERSON] на вказану частину квартири зареєстровано ДКП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації, номер запису 311 в книзі 92 (а.с. 25). Вказані відомості в наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно… (а.с. 28) З копії свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] народилася 06.01.1984 року, її батьками є: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с. 26). 16 січня 2004 року [PERSON] одружилася з [PERSON], після одруження прізвище чоловіка та дружини [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про одруження (а.с. 27). 29 січня 2008 року між КП «Ромникомунтепло» та [PERSON], яка проживає по Шевченка, 15/38 в м. Ромни було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води, опалювальна площа квартири 31,4 кв.м.(а.с. 29). 15 червня 2016 року між КП «Ромникомунтепло» [PERSON] міської ради та [PERSON], яка проживає по Шевченка, 15/38 в м. Ромни було укладено договір № 410 про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води, опалювальна площа квартири 31,4 кв.м. (а.с. 30 -31). З копій квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що платником в частині з них вказана [PERSON] або [PERSON], в частині [PERSON], а в частині ще вказаний платником [PERSON] Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, спадкова справа після смерті 14 березня 1996 року [PERSON], не заводилася. Вказане свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини з приводу набуття права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. Частина 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. 555 ЦК України, діючого на час виникнення правовідносин, держава не вправі відмовитися від прийняття спадщини. З розяснень, які містяться в п. п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», вбачається, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Таким чином, спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, особи, що мають право на набуття права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі, тобто умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. З огляду на встановлені судом обставини справи та зазначені норми матеріального і процесуального права, дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності позивача на 1/2 частину квартири за набувальною давністю, оскільки встановлено, що 1/2 квартири належить її доньці, а інша 1/2, зареєстрована за покійною [PERSON], спадщину після смерті якої ніхто не оформив, а тому фактичне заволодіння позивачем всією квартирою, тобто власністю інших осіб, не є добросовісним заволодінням нерухомим майном в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України. Та обставина, що позивач доглядала за всією квартирою і проводила в ній ремонт, не породжує права позивача на набуття права власності на всю квартиру за набувальною давністю. Твердження позивача та його представника про відсутність будь-яких юридично значимих дій щодо прийняття майна державою після смерті [PERSON] не можуть братися судом до уваги, оскільки держава не вправі відмовитися від прийняття спадщини, а відповідно спадщина вважається такою, що прийнята державою. Крім цього, позивач взагалі не була зареєстрована у квартирі, частка якої є безпосереднім предметом спору, а відповідно сумнівним виглядає твердження позивача про безперервність та добросовісність користування майном.

Outcome: dismissed