Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів, стягнення збитку в розмірі 1821,67 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00грн. за невиконання договору про надання послуг в якому зазначила, що 29.04.2015р. звернулась до відділення міжнародних відправлень Державного підприємства спеціального зв'язку Запорізького обласного вузлу спеціального звязку з метою отримання послуг з організації відправлення лікарських засобів спеціальним відправленням «EMS Ukraine» для доньки в Швецію. Перед відправленням фахівці установи розяснили їй, що лікарські засоби приймають, але вони повинні бути обов'язково з чеками, запаковані в поліетиленові пакети і повинні бути загального користування (не наркотичні, психотропні засоби ), тому нею були виконані усі рекомендації спеціалістів приймального відділення щодо вимог підприємства по міжнародному відправленню. 29.04.2015 вона сплатила послугу за відправлення в розмірі 1821,67 грн. Однак, 08.05.2015 року вказане відправлення було їй повернуто. На її письмове звернення до відповідача для зясування причин невиконання ним своїх обовязків з міжнародного відправлення, 27.05.2015 року вона отримала відповідь у якій було зазначено, що причиною повернення швецькою стороною посилки були заборонені до вкладення ліки. Вона вважає, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав; обумовлену договором про міжнародне відправлення послугу не надав; грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим у Державного підприємства спеціального зв'язку Запорізького обласного вузла спеціального зв'язку переді нею виникла заборгованість в розмірі 1821,67 грн., яку вона просить стягнути з відповідача, також просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00грн., яка полягала в суттєвих емоційних стражданнях, пов'язаних з невиконанням договору про надання послуги міжнародного відправлення та переживаннях повязаних з тим, що її донька, яка перенесла кілька операцій, так і не отримала потрібні їй ліки. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, доводи відповідача вважає такими, що не підтверджуються фактами та не можуть бути взяті до уваги суду при винесенні рішення. Представник відповідача позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав наведених у його письмових запереченнях. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Статтею 15 Конвенції Всесвітнього поштового союзу (Женева 2008) визначено перелік відправлень, що не допускаються до пересилання, заборони. В пункті 2.1.4 ст. 15 визначено як заборону - інші предмети, ввезення чи обіг яких заборонено в країні призначення. Також, згідно пункту 2.2.4 ст. 22 Конвенції визначено, що країни - члени та призначені оператори не несуть відповідальності у випадку відправлень, що підпадають під заборони, зазначені в статті 15. Також відповідно до статті 22.3 Конвенції, країни - члени та призначені оператори не несуть відповідальності за митні декларації, в якій би формі вони не були складені, та за рішення, прийняті митними службами при перевірці відправлень, що підлягають митному огляду Судом встановлено, що відділенням міжнародних відправлень Державного підприємства спеціального зв'язку Запорізького обласного вузла спеціального звязку 29.04.2015 було прийнято у [PERSON] відправлення EMS ED690684007UA для пересилання в Швецію. Позивачем була заповнена відповідна митна декларація , відповідальність за заповнення та за вкладення за якою несе саме позивачка. При оформленні митної декларації на відправлення EMS ED690684007UA у розділі «Вказівки» зазначено, що «Ваші товари можуть підпадати під обмеження. Тому Вам необхідно вияснити можливості ввезення та вивезення (заборони, обмеження, такі як карантин, обмеження, що стосуються фармацевтичних продуктів і т.п.) і довідатися щодо документів (товарний рахунок, сертифікат про походження, санітарний сертифікат, ліцензія, дозвіл на товар, що підлягає карантину (продукти тваринного, рослинного походження, продукти харчування і т.п.), які можливо можуть знадобитись в країні призначення». Тобто, обовязок щодо зясування обмежень на відправлення покладався саме на позивача, а не на установу, яка відповідала за пересилання відправлення та його доставку за місцем призначення, і ніяким чином не несла відповідальність за рішення, прийняте митними органами під час перевірки відправлення, яке підлягало обовязковому митному огляду. 01.05.2015 року відправлення направлено за призначенням до Швеції депешею №56 від 30.04.2015 року, рейсами ВТ401/ВТ103. Зазначене відправлення за інформацією призначеного оператора Швеції надійшло до установи обміну міста Стокгольм 02.05.2015 року та було затримано митною службою Швеції. 05.05.2015 року депешею №10 відправлення було повернуто до України. Причина повернення - заборонене вкладення (ліки), що підтверджується «Remarks», отриманої з Швеції. 08.05.2015 відправлення EMS ED690684007UA було повернено позивачці, про що було складено відповідний акт. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що правилами надання послуг поштового звязку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, визначено, що: оператор поштового звязку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового звязку несе відповідальність перед користувачами послуг поштового звязку згідно із законом. Однак, відповідно до ст.. 21 Всесвітньої поштової Конвенції від 12.08.2008, п.1.1. за винятком випадків, передбачених у статті 22 , призначені оператори відповідають за: 1.1.1. втрату, крадіжку чи пошкодження рекомендованих відправлень, простих посилок та відправлень з оголошеною цінністю; 1.1.2. втрату відправлень під розписку; 1.1.3. повернення рекомендованих відправлень, відправлень з оголошеною цінністю і простих посилок, про причину недоставлення яких не повідомлено. Відправлення EMS ED690684007UA не було пошкоджено, чи втрачено, не були порушені терміни його пересилання. Тому суд не вбачає підстав для будь-яких відшкодувань за відправлення, так як послуга була надана. Посилання позивачки на те, що вона не має спеціальних знань про властивості та характеристики наданих їй послуг, а саме послуг міжнародного відправлення, наданих їй відповідачем не є доцільними, оскільки послуга, яку надає відповідач виконана в повному обсязі та без порушень діючого законодавства. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем так і не були надані належні докази того, чим відповідач порушив її права, адже послуга з пересилання міжнародного відправлення позивачці була надана в повному обсязі, відповідач не несе відповідальності та не впливає на рішення прийняті митними службами країни отримувача. Отже, вимоги позивачки в частині відшкодування їй матеріальних збитків у розмірі 1821,67 гри. є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.4 Постанови ПВСУ в позовній вимозі про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно ч.2. п. 5 Постанови ПВСУ: до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд , зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також \\нш\\ обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач зазначала, що дії відповідача щодо невиконання зобовязань нанесли їй моральну шкоду, що виразились у суттєвих емоційних стражданнях, пов'язаних з невиконанням договору про надання послуги міжнародного відправлення та переживаннях повязаних з тим, що її донька, яка перенесла кілька операцій, так і не отримала потрібні їй ліки, але , вимагаючи стягнення моральної шкоди, позивач не надала будь-яких доказів на які посилалась та не довела у повній мірі, що це не є наслідком інших чинників. Таким чином, позивачем не надано доказів щодо спричинення їй моральних страждань та не доведений причинно-наслідковий зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Також при прийнятті рішення щодо розміру моральної шкоди позивачка не обґрунтувала цю суму та не надала докази, які б підтверджували розмір моральної шкоди, тому позовні вимоги про стягнення на користь позивачки з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено завдання моральної шкоди та позовні вимоги не ґрунтуються ні на умовах укладеного між сторонами договору, ні на вимогах законодавства України.

Outcome: dismissed