Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею - 76,7 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м., який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок; літ.«Б» - літня кухня; №1-4 - споруди. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №17. Той факт, що спадкодавець був чоловіком позивачки [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис за №76. На день смерті спадкодавцеві належав житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею - 76,7 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м., який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок; літ.«Б» - літня кухня; №1-4 - споруди, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 22.03.1977 року нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Дороховою М.С, реєстровано в реєстрі за №2-255. Позивач зазначає, що інших спадкоємців на спадщину немає. Однак, при зверненні позивача до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що при перевірці нотаріусом даних Спадкового реєстру було з`ясовано про наявність 5 заповітів складених [PERSON] .. Згідно відомостей, що містить Спадковий реєстр, лише у 4 випадках виявилось можливим ідентифікувати особу заповідача. Серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, що посвідчений та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим. На підставі ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат» видати свідоцтво про право на спадщину в безспірному порядку на ім`я позивача не є можливим, а тому рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивач просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею - 76,7 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м., який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок; літ.«Б» - літня кухня; №1-4 - споруди. Стислий виклад позиції відповідача Представник відповідача скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.06.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.09.2021 року за клопотання представника позивача у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М., витребувана належним чином завірена копія спадкової справи, яка відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.09.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні відзив підтримала та просила відмовити у задоволенні позові. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, копію спадкової справи, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина ст.5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України диспозитивність, зокрема, полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №17. Факт, що померлий [PERSON] був чоловіком позивача [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис за №76. На день смерті спадкодавцю [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.03.1977 року, посвідчений нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Дороховою М.С, реєстрований в реєстрі за №2-255, належав житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею - 76,7 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м., який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок; літ.«Б» - літня кухня; №1-4 - споруди. 02.06.2021 року позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка [PERSON] .. Проте, приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєва С.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що при перевірці даних Спадкового реєстру було з`ясовано про наявність заповітів, посвідчених від імені спадкодавця, зокрема, у Спадковому реєстрі виявлено 5 заповітів складених [PERSON] .. Згідно відомостей, що містить Спадковий реєстр, лише у 4 випадках виявилось можливим ідентифікувати особу заповідача. Серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, що посвідчений та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим, що підтверджується листом від 03.06.2021 року №82/02-14. Відповідно до статей ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом та за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно ч.3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язані звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частина 5 ст.1268 ЦК України встановлює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту ст.321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною померлої особи [PERSON] , який за життя був власником житлового будинку житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею - 76,7 кв.м., житловою площею - 53,4 кв.м., який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок; літ.«Б» - літня кухня; №1-4 - споруди, за заявою позивача про прийняття спадщини за законом, приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвою С.М. відкрита спадкова справа №15/2021 При зверненні до суду позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , при цьому зазначає, що інших спадкоємців після смерті спадкодавця немає. Проте, з вказаними доводами позивача не можливо погодитись, оскільки з наданих доказів суд не має можливості встановити коло спадкоємців, оскільки як вбачається з листа приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. від 03.06.2021 року №82/02-14 , як і з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №65009029 від 02.06.2021 року у Спадковому реєстрі виявлено 5 заповітів складених [PERSON] .. Згідно відомостей, що містить Спадковий реєстр, лише у 4 випадках виявилось можливим ідентифікувати особу заповідача. Серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, який посвідчений 06.12.1993 року та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим. На підставі ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус видати свідоцтво про право на спадщину в безспірному порядку на ім`я позивача не є можливим. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів суд вважає за необхідне прийняти до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. У відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Позивачем [PERSON] на підтвердження заявлених нею вимог суду не надано доказів щодо кола спадкоємців, а посилання позивача на відсутність інших спадкоємців не знаходить свого відображення в матеріалах справи. Жодних заяв та клопотань щодо витребування документів позивачем не надано, що є її правом відповідно до принципу диспозитивності, встановленого ст.13 ЦПК України. Таким чином, станом на теперішній час немає жодних достовірних даних про зміст заповіту, який посвідчений 06.12.1993 року та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом, як і про коло осіб, яких заповідач призначив своїми спадкоємцями, що б дало суду можливість для визначення кола спадкоємців як за законом, так і за заповітом. Висновки за результатами розгляду справи З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.ст.80, 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо неможливості задоволення позовних вимог з огляду на те, що вимоги викладені позивачем в позовній заяві не знайшли свого доказового відображення в матеріалах справи, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги шляхом визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] , який полмер [INFO] .

Outcome: dismissed