Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON], посилаючись на те, що 1 липня 2013 року між ними був укладений безстроковий трудовий договір № 2058-13, згідно п.п. 2, 3 якого працівник повинен виконувати обов'язки художника, малювати ескізи татуювань, виконувати татуювання, робити перманентний макіяж, а роботодавець зобов'язаний оплачувати працю працівника у розмір 1147 гр. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого мінімуму заробітної плати. 3 грудня 2013 року [PERSON] запропонував їй укласти контракт строком на 5 років, вона відмовилась і запропонувала продовжити трудові відносини згідно чинного трудового договору. Відповідач розірвав зазначений документ і з нецензурною лайкою заявив, щоб вона більше не з'являлась на своєму робочому місці, що трудовий договір між ними розірваний, а трудової і санітарної книжки та заробітної плати за листопад 2013 року щоб не сподівалась отримати. 4 грудня 2013 року вона звернулась до відповідача з заявою про розірвання трудового договору з 4 грудня 2013 року за ст. 38 КЗпП України, видати наказ про її звільнення, трудову та медичну книжки, не пізніше 5 грудня 2013 року провести з нею повний розрахунок по заробітній платі з 1 листопада 2013 року по 4 грудня 2013 року. [PERSON] їй нецензурно відмовив, заявив, щоб вона більше не приходила до нього, що вона не отримає трудову книжку, наказ та розрахунок, жбурнув в неї санітарною книжкою, в яку, проте, потім поставив печатку. В той же день вона, не бажаючи знову особисто терпіти знущання відповідача, поштою цінним листом відправила відповідачу зазначену заяву про звільнення на його фактичну адресу, 6 грудня повторила відправлення, а 10 грудня 21013 року відправила заяву за місцем його проживання. Відповіді і розрахунку не отримала. Посилалась на заподіяння їй діями відповідача моральної шкоди, яку обґрунтовувала порушенням її трудових прав, агресивною поведінкою відповідача відносно неї. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1147 гр., середній заробіток за весь період затримки розрахунку станом на 31 грудня 2013 року - 1218 гр., а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення судом, на відшкодування моральної шкоди - дві мінімальні заробітні плати 2436 гр. (а.с. 2-4, 17, 27). 3 квітня 2014 року позивачка доповнила позовні вимоги: крім іншого, просила «видати [PERSON] належним чином заповнену трудову книжку» (а.с. 111). Ухвалою суду залучений до участі в справі третьою особою Сумський міський центр зайнятості населення (а.с.124). 23 квітня 2014 року позивачка уточнила позовні вимоги: посилаючись на те, що 18 квітня 2014 року сторони зняли трудовий договір від 1 липня 2013 року з реєстрації у центрі зайнятості населення, зазначивши, що трудовий договір розірваний 2 грудня 2913 року за згодою сторін, і відповідач надав їй трудову книжку, заповнену належним чином, просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за листопад 2013 року в сумі 1147 гр. та 38,77 гр. за 2 грудня 2013 року, компенсацію за невикористані 8 днів відпустки в сумі 309,92 гр., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 1218 гр. станом на 31 грудня 2013 року, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення суду, на відшкодування моральної шкоди - 2436 гр. (а.с.131-133). В судовому засіданні позивачка свої уточнені вимоги підтримала. Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити в зв'язку з необґрунтованістю вимог, зазначивши, що заборгованості перед позивачкою не має по заробітній платі, а за компенсацією за невикористану відпустку позивачка до нього не зверталась, не заперечив та не спростував наявності цієї заборгованості, як і її розміру. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, в письмовій заяві залишивши вирішення справи на розсуд суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню в зв'язку з наступним. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 6 липня 2001 року. Сторони 1 липня 2013 року уклали в м. Суми безстроковий трудовий договір № 2058-13 між працівником і фізичною особою, за яким працівник повинен виконувати обов'язки художника, малювати ескізи татуювань, виконувати татуювання, робити перманентний макіяж (татуаж), працювати за адресою [ADDRESS] (п. 2), а фізична особа зобов'язана оплачувати працю працівника у розмір 1147 гр. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого мінімуму заробітної плати (п. 3). Договором передбачено час виконання робіт працівником: вівторок-субота з 09.00 год. до 18.00 год., перерва з 13.00 год. до 14.00 год., вихідні дні - понеділок, неділя (п.п. 4, 5), тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарних дні згідно графіку відпусток (п. 6). П. 9 договору передбачає, що він повинен бути зареєстрований фізичною особою у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Трудовий договір зареєстрований Сумський міським центром зайнятості населення 8 липня 2013 року (а.с. 5). 4, 6 та 10 грудня позивачка надсилала відповідачеві цінними листами з описом вкладень заяви про розірвання трудового договору та про розрахунок, проте вказані листи відповідач не отримав (а.с. 6 - 6-7, 10, 12, 13, 20, 72-81). Під час розгляду справи судом, 18 квітня 2014 року договір знятий з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості як такий, що розірваний сторонами 2 грудня 2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 130, 134). Відповідач видав позивачці заповнену трудову книжку, в якій записи завірені ним та Сумським міським центром зайнятості населення (а. с.135). Центр зайнятості населення суду повідомив, що записи в трудову книжку позивачки про прийом та про звільнення з роботи внесені при знятті договору з реєстрації 18 квітня 2014 року, до цього відповідач для зняття з реєстрації укладеного з нею трудового договору не звертався (а.с. 96, 130). З видаткового касового ордеру № 3 від 12 листопада 2013 року вбачається, що позивачка отримала від відповідача 1025,88 гр. заробітної плати за листопад 2013 року, тобто ту суму, яку отримувала і в попередні місяці роботи, що підтверджується відомостями про нарахування та виплату заробітної плати співробітників косметичного салону «[INFO]», та зворотну фінансову допомогу в сумі 7980, 6 гр. - всього 9006,48 гр. (а.с.42-44, 83). Починаючи з 3 грудня 2013 року, відповідач і його працівники складали відносно позивачки акти про засвідчення факту відсутності її на роботі (а. с. 45-52). Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Ст. 48 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, вимоги позивачки про стягнення заборгованості по заробітній платі за листопад та 2 грудня 2013 року. Її доводи про те, що вона не отримувала заробітної плати за листопад 2013 року, спростовуються видатковим касовим ордером № 3 від 12 листопада 2013 року, оригінал якого наданий суду відповідачем, згідно якого вбачається, що позивачка отримала від відповідача 1025, 88 гр. заробітної плати за листопад 2013 року. Доводи позивачки про те, що вона фактично не отримувала вказаних коштів, належними доказами не підтверджені, від проведення почеркознавчої експертизи в справі вона відмовилась. З наданих відповідачем копій платіжних доручень по перерахуванню в бюджет податку із заробітної плати найманих працівників, єдиного соціального внеску за найманих працівників за листопад 2013 року вбачається, що відповідач перерахував обов'язкові платежі в тому числі і за позивачку (а.с.42-44, 113-122). Доводи позивачки про те, що 2 грудня 2013 року (понеділок) у неї був робочий день, також належними доказами не підтверджені, спростовуються умовами трудового договору, складеними працівниками відповідача актами про відсутність її на роботі після вказаного вихідного в робочі дні, починаючи з 3 грудня 2013 року (а.с. 45-52). Посилання позивачки на те, що згідно п. 5 трудового договору, за згодою сторін конкретні вихідні дні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше ніж за два дні, не є доказом того, що вона працювала 2 грудня 2013 року. Розірвання трудового договору саме в цей день, як на те посилається позивачка, вважаючи, що день звільнення є останнім робочим днем, не ґрунтуються на вимогах закону. Законом не заборонено розривати трудовий договір у вихідний день, проте це не значить, що він, таким чином, вважається робочим. Не є належними доказами вимог позивачки покази допитаних в судовому засіданні свідків - [PERSON] та [PERSON], оскільки по-перше, свідок [PERSON] не був безпосереднім очевидцем подій і про всі обставини повідомив зі слів позивачки, а покази свідка [PERSON] не можуть бути належними доказами вимог позивачки з огляду на те, що відсутні письмові докази (табель робочого часу, повідомлення, наказ тощо) перенесення вихідного дня позивачки, як того вимагають умови укладеного трудового договору. З наданий суду аудіозапис розмов двох осіб також не може слугувати підтвердженням вимог позивачки, оскільки з нього неможливо розібрати суть розмови, а сам запис є неякісним. В той же час підлягають задоволенню вимоги про стягнення компенсації за невикористану позивачкою відпустку. Згідно ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ст.ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. п. 4, 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 року № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок. Зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: - надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; - проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. Відповідач не спростував тієї обставини, що при звільненні позивачки з нею не був проведений повний розрахунок у вигляді компенсації за невикористану відпустку. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд вважає помилковим розрахунок позивачки про кількість днів не використаної нею відпустки, які вона заробила за період роботи у відповідача з 1 липня 2013 року по 2 грудня 2013 року - за 154 дні. Відповідно до п. п. 5, 7 Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. В 2013 році було 365 календарних днів, тобто календарні дні, за які нараховується відпустка, становлять 365 - 10 = 355. Ст. 73 КЗпП України передбачає 10 святкових і неробочих днів, з яких один - 24 серпня - День незалежності України, припав на час роботи позивачки у відповідача, отже, позивачка відпрацювала у відповідача з 1 липня по 2 грудня 2013 року 154 календарних дні, на які нараховується відпустка. За трудовим договором позивачка мала право на 24 календарних дні відпустки, тому за час роботи у відповідача вона набула право на: 24 : 355 х 154 = 10 днів, а не 8, як зазначає помилково зазначає позивачка. Стягнення на її користь компенсації за невикористані 10 днів відпустки не буде суперечити принципу диспозитивності, визначеному ст. 11 ЦПК України, враховуючи обов'язок суду вжити заходів до повного і всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, відповідно до ст. 10 ЦПК України. Суд погоджується з розрахунком середньоденної оплати одного дня невикористаної відпустки, наведеним позивачкою, яку не спростував відповідач, в розмірі 38,77 гр., а тому розмір компенсації за невикористану відпустку буде становити 387,7 гр. Відповідач не спростував доводів позивачки про те, що він не провів з нею своєчасно повний розрахунок, не сплатив належні їй при звільненні суми та не видав належно оформлену трудову книжку, не довів і того, що, відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики, Міністерствоа юстиції України та Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, зберігалась у неї. Відповідач не спростував і доводів позивачки про те, що вона зверталась до нього з заявою про розірвання трудового договору та про проведення розрахунку, надсилала йому її цінними листами з описами вкладень, зокрема, 4 і 6 грудня 2013 року - за місцем роботи, 10 грудня 2013 року - за місцем його проживання (а.с.6 - 6-7, 10, 12, 13), проте він їх на пошті не отримував. З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач за затримку розрахунку при звільненні повинен сплатити позивачці середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України. На час звільнення позивачки її заробітна плата за місяць складала 1147 гр. Середній заробіток за затримку розрахунку складе за грудень 2013 року - квітень 2014 року: 1147 х 5 = 5735 гр. і за травень 1147 гр. : 20 х 3 = 172,05 гр., а всього - 5907, 05 гр. Всього на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню 5907, 05 гр. + 387, 7 гр. = 6294,75 гр. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. З врахуванням встановлених судом обставин, часткової доведеності вимог позивачки щодо обставин її звільнення та належних їй до виплати сум, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на відшкодування завданої їй порушенням трудових прав моральної шкоди 100 гр. З відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню в доход держави судовий збір в сумі 243, 6 гр. На підставі ст.ст. 48, 73, 74, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 2, 21, 24 Закону України «Про відпустки»,

Outcome: partial