Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 31 серпня 2014 року [PERSON] взяла у неї в борг гроші в розмірі 5000 доларів США, які зобов'язалась повернути 30.12.2014 року, що підтверджується належним чином завіреною сторонами договору розпискою від 31.08.2014 року та засвідченою свідком [PERSON]. 26.01.2015 року відповідачу було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення письмову вимогу про сплату боргу в семиденний строк з дня отримання вимоги, проте вона станом на дату подачі позову до суду обов'язок з повернення грошових коштів в сумі 5000 доларів США не виконала. Тому позивач просить стягнути з відповідача позичені кошти в сумі 5000(п'ять тисяч) доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.02.2015 року складає 125450 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги і просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 5000 доларів США, яка згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.02.2015 року складає 150050 гривень за договором позики від 31.08.2014 року, пояснивши, що відповідач отримала від позивача кошти в сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів США, які згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.02.2015 року становлять 150050 грн., про що написала розписку, однак коштів не повернула, а тому просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснивши, що дійсно отримувала від [PERSON] гроші в сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів США, про що написала розписку, однак гроші повернути не змогла, хоча сплачувала регулярно відсотки за користування ними. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 серпня 2014 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 5000 (п'ять тисяч) доларів США і зобов'язалася повернути кошти 30.12.2014 року, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно. Факт написання вказаної розписки власноручно відповідач в судовому засіданні визнала. На теперішній час, незважаючи на закінчення строку повернення боргу 30.12.2014 року, [PERSON] не повернула позивачу кошти, що в судовому засіданні не оспорювала. Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 31.08.2014 року в сумі 150050 (сто п'ятдесят тисяч п'ятдесят) гривень (еквівалент 5000 (п'яти тисячі) доларів США х 30,01 грн. - курс долара США станом на 27.02.2015 року). Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України в сумі 243,60 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача, а судові витрати, сплату яких відстрочено згідно ухвали суду в розмірі 1256,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved