Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON], та просить виключити з опису та звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS], накладеного відповідно до постанови слідчого СВ Шевченківського міського відділу Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області [PERSON] від 19 вересня 2008 року, на підставі чого скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №7943222; виключити з опису та звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS], накладеного відповідно до постанови старшого слідчого Прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22 грудня 2008 року, на підставі чого скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №8375941. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що їй на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS], по 1/6 частин кожному. Також позивачка зазначила, що вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2011 року [PERSON] було засуджено до 11 років позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна. В рамках розслідування вказаної кримінальної справи постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22 грудня 2008 року та постановою слідчого СВ Шевченківського міського відділу Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області [PERSON] від 19 вересня 2008 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON], у тому числі на вищевказану квартиру. Заважаючи на те, що позивачка є співвласницею квартири [ADDRESS], вона не є учасником кримінального процесу по справі, в рамках якої був накладений арешт на вказану квартиру, та не наділена правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України, вона звернулась до суду за захистом своїх прав з дійсним позовом. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідною розпискою про вручення представнику судової повістки. До суду надійшов лист від представника відповідача, в якому зазначено, що інспекція не є належним відповідачем по справі. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими. Відповідно до\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На підставі викладеного, з урахуванням дотримання судом вимог ст. 74 ЦПК України про сповіщення, суд визнає неявку представника відповідача у судове засідання неповажною, та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS], по 1/6 частин кожному, про що свідчить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року, що набрало чинності. Вищевказаним рішенням було скасовано розпорядження Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради №76941 від 13 травня 1996 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 13 травня 1996 року, видане на підставі вищевказаного розпорядження. Також судом встановлено, що вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 26 липня 2011 року [PERSON] було засуджено до 11 років позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна. В рамках розслідування вказаної кримінальної справи постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22 грудня 2008 року та постановою слідчого СВ Шевченківського міського відділу Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області [PERSON] від 19 вересня 2008 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON], у тому числі на вищевказану квартиру. Зі змісту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року вбачається, що вказана квартира повинна бути приватизована [PERSON] та членами її сімї у рівних частках. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що в рамках розслідування вказаної кримінальної справи було накладено арешт квартиру [ADDRESS], яка на момент винесення обвинувального вироку не була власністю [PERSON], оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року було визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру з моменту його прийняття. Згідно з ст. 59 КК України та ст. 29 КПК України (у редакції від 28.12.1960 р.) забезпечення відшкодування збитків, завданих можливим злочином (що може бути стверджене лише обвинувальним вироком суду, який вступив в законну силу) і виконання його в частині конфіскації майна, органами досудового слідства може проводитись накладенням арешту (заборони) лише на майно обвинувачуваної особи. Зважаючи на те, що позивачка є співвласником квартири [ADDRESS], її права підлягають захисту на підставі ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивачка не є учасником кримінального процесу по справі, в рамках якої був накладений арешт на грошові кошти, та не наділена правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої закладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Вищевказане спростовує твердження представника відповідача про те, що ДПІ у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області є неналежним відповідачем по справі. Тому, суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо виключення з опису та звільнення з-під арешту квартири [ADDRESS], накладеного відповідно до постанови слідчого СВ Шевченківського міського відділу Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області [PERSON] від 19 вересня 2008 року, та постанови старшого слідчого Прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22 грудня 2008 року, обґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 59 ЦПК України). У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved