Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна колишнього подружжя. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 16 липня 1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 16 квітня 2019 року було розірвано. За час шлюбу вони набули наступне рухоме майно: автомобіль марки «Опель Віваро», 2010 року випуску (середня ринкова вартість якого становить 343 708 грн.), стінку «Лінда», дитячу стінку, холодильник «Норд», холодильник «Свізер», пральну машинку «Бош», пральну машинку «Самсунг», диван кутовий, диван дитячий, шафу-купе, кухню-стінка, кухонний комбайн «Бравіс», мікрохвильову піч «Самсунг», блендер «Бош», м`ясорубку електрична «Самсунг», дві газові плити «Грета», телевізор LD, комп`ютер, два котли на загальну суму 432 008 грн. Крім того, за час шлюб ними було набуто мебельний цех, що складається з 10 станків для виготовлення меблів та печі загальною вартістю 240 000 грн., який знаходиться за місцем проживання відповідача. Таким чином вважає, що їй належить 1/2 частки у майні подружжя, просить виділити їй в особисту власність автомобіль, 1/2 частки мебельного цеху (який складається із 10 станків для виготовлення меблів та печі та знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), а також в порядку грошової компенсації стягнути із відповідача на її користь 50 000 грн., що становить половину вартості іншого рухомого майна, набутого подружжям. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного доказу про те, що наведене у позовній заяві майно набуте в період перебування їх у шлюбі, не погоджується із вказаною позивачем вартістю майна, так як більшість із наведеного вищепереліку було придбано ще у 1999-2000 року одразу після укладення шлюбу, тому на даний час значно втратило свою вартість. Два котли, станки (які позивач відносить до мебельного цеху) були придбані його батьком за його особисті кошти та особистими зусиллями створені з металобрухту, облаштовані у будинковолодінні батьків відповідача, тому взагалі не можуть бути віднесені до спільного майна подружжя, а отже і підлягати поділу. Крім того, автомобіль хоча і був придбаний ними за час шлюбу, однак ще під час перебування їх у шлюбі зареєстрований за їх спільним сином, тому також не може бути спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 33-35). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в судовому засіданні визнали, що наведене у позовній заяві рухоме майно, окрім котлів та автомобіля, справді придбане за час шлюбу, узгодили з позивачем варіант його поділу в натурі між собою. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.04.2019 року (а.с. 10-11). Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач [PERSON] вказувала, що мебельний цех, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (наявні у ньому 10 станків для виготовлення меблів та піч) побудований (набутий) під час перебування сторін у шлюбі, спільними зусиллями та за спільні кошти, а тому є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] вказував, що вказані станки зроблені особистими зусиллями його батька та встановлені у господарській будівлі, право власності на яку (а також на земельну ділянку, на якій вона розташована) у встановленому законом порядку зареєстровано за матір`ю відповідача (а.с. 61-66). Таким чином суд приходить до висновку, що дана господарська будівля та станки в ній не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, як і автомобіль, так як він був перереєстрований на спільного сина подружжя ще за час шлюбу і позивачка суду не надала жодного доказу, який би стверджував протилежне. Крім цього, позивач не заявив клопотання про залучення в якості співвідповідача їх спільного сина для можливого оспорення відчуження автомобіля. Щодо спірного рухомого майна, то суд вважає за можливе здійснити його поділ згідно із погодженим сторонами варіантом. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із стягненням із відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України відповідно до задоволеної частини позовних вимог сплаченого позивачем судового збору на користь останньої. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial