Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до державного нотаріуса [PERSON], який обґрунтовує тим, що 15 травня 2009 року помер [PERSON], спадкоємцем якого вона є, а 24 лютого 2017 року вона звернулась до Путивльської районної державної нотаріальної контори Сумської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі цього свідоцтва постановою нотаріуса від 28 лютого 2017 року їй відмовлено у звязку з неподанням усіх відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Оскільки вона вважає, що нею були вжиті всі заходи для отримання свідоцтва про право на спадщину, натомість нотаріус не виконала вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), вона просить визнати незаконною постанову державного нотаріуса Путивльської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 28 лютого 2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобовязати державного нотаріуса [PERSON] видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Ухвалою від 21 квітня 2014 року у відповідності до ст.ст. 33,35 ЦПК України судом замінено первісного відповідача на Путивльську районну державну нотаріальну контору Сумської області, а державний нотаріус [PERSON] залучена як третя особа. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не зявилися, просили справу слухати за їх відсутності. У своїх запереченнях на позов державний нотаріус зазначила про те, що 24 лютого 2017 року представником [PERSON] [PERSON] було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на спадкове майно, яке складається з 1/4 частки однокімнатної квартири [ADDRESS]. До заяви було додано лише три документи, а саме : копії паспорта та ідентифікаційного номера представника, а також копія довіреності на представництво інтересів. Оскільки оригінали цих документів та правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності померлого на нерухоме майно, представником [PERSON] подано не було, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, при цьому виходить з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], який помер 15 травня 2006 року (а.с. 5). За життя [PERSON] прийняв спадщину після смерті свого сина [PERSON], померлого 23 травня 2001 року, до якої, крім іншого, увійшла квартира [ADDRESS], але не оформив своїх спадкових прав на неї (а.с. 6-8). Окрім [PERSON], спадщину після смерті [PERSON] прийняли мати останнього - [PERSON], його дружина - [PERSON], та його син - [PERSON]. 24 лютого 2017 року [PERSON] через свого представника - [PERSON], звернулась до Путивльської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилось після смерті [PERSON] (а.с. 9). Постановою від 28 лютого 2017 року (далі - оскаржувана постанова) державний нотаріус [PERSON] відмовила у видачі такого свідоцтва в звязку з неподанням відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, з посиланням на те, що до заяви не додано оригіналів документів, а лише їх копії (а.с.10). Разом з тим, за змістом положень ст.ст. 1, 3, 7, 17 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність в т.ч. у державній нотаріальній конторі, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України. При зверненні 24 лютого 2017 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину представником спадкоємця [PERSON] - [PERSON], подана копія свого паспорта і коду та копія нотаріально посвідченої довіреності на представництво інтересів [PERSON], що вбачається з її змісту. Статтею 43 України «Про нотаріат» та п. 4 глави 3 розділу I Порядку визначено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей (ст. 44 України «Про нотаріат», п. 4 глави 4 розділу I Порядку). При цьому, абз. 4 п. 4 глави 4 розділу I Порядку має застереження про те, що у разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної або юридичної особи, від імені якої діє представник. Зміст вказаних обовязків нотаріуса у співставленні з текстом заяви [PERSON] від 24 лютого 2017 року, на якій вчинено напис про її реєстрацію в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 201, дає підстави вважати, що нотаріусом була встановлена особа представника та перевірені його повноваження, тобто сумнівів в його повноваженнях та дієздатності не виникло, що підтверджує доводи представника позивача про надання оригіналів згаданих документів безпосередньо нотаріусу при вчиненні таких дій. Посилання державного нотаріуса у своїх письмових запереченнях на позов на те, що представником [PERSON] - [PERSON] не було надано оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, суд не може вважати обґрунтованими, оскільки про таке чітко не зазначено в оскаржуваній постанові, яка мотивована відсутністю оригіналів документів, доданих до заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка була подана до державної нотаріальної контори 25 березня 2015 року (згідно тексту постанови), хоча таке звернення [PERSON] мало місце 24 лютого 2017 року та до заяви останнім були додані три згадані вище документи. У цьому контексті суд вважає необхідним зазначити і таке. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження, про що виносить відповідну постанову. У постанові про відмову зазначаються : дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства (п. 3 глави 13 розділу І Порядку). Тобто, діюче законодавство наділяє нотаріуса дискреційними повноваженнями, тобто правом діяти на власний розсуд у даному випадку, які між тим підлягають реалізації в контексті із загальними принципами правозастосування. Так, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 ст. 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів. За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. У рішенні від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016 Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів. Таким чином, чітке формулювання умов, за яких здійснюється обмеження чи позбавлення прав і свобод, є необхідним, оскільки ця вимога спрямована на захист особи у її відносинах із державою. Аналіз зазначених правових приписів та змісту оскаржуваної постанови дають підстави для висновку про відсутність у ній достатньо чітких, зрозуміло сформульованих причин відмови у вчиненні нотаріальних дій, зокрема вказівки на відповідні документи, оригінали яких не подано нотаріусу, а подано їх копії, що дало б позивачу можливість трактувати і керуватися цими відомостями у своїх діях, що свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною 1 ст. 8 Конституції України, з огляду і на : по-перше, можливість витребування нотаріусом від фізичних та юридичних осіб відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, а неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні (ст.ст. 4, 46 Закону України «Про нотаріат»); обовязок сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, розяснювати права і обовязки, попереджати про наслідки вчинення нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду (ст. 5 Закону України «Про нотаріат»); по-друге, наявну у нотаріуса витребувану копію спадкової справи № 572 після померлого 23 травня 2001 року [PERSON], з якої видно, що шляхом приватизації він отримав право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності на житло, виданим на підставі розпорядження відділу приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19 жовтня 2009 року №130/27658Х. При цьому державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката (п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, за встановлених обставин аналіз наявних у справі доказів та їх належна оцінка свідчить про наявність підстав для визнання незаконною оскаржуваної постанови, що відповідає способу захисту права, встановленому ст. 16 ЦК України. В той же час, з огляду на підстави визнання незаконною оскаржуваною постанови, позовні вимоги в частині зобовязання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. В силу ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 640 грн. Виходячи з викладеного та

Outcome: partial