Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою до зацікавленої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції про встановлення юридичного факту, що має значення та просила суд встановити факт народження 24 вересня 2015 року [PERSON]. Посилалась на те, що 23 серпня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. У серпні 2015 року вона тимчасово виїхала у м. Сімферополь Республіки Крим де 24 вересня 2015 року у пологовому будинку м. Сімферополь народила доньку. У листопаді 2015 року вона звернулась до зацікавленої особи для отримання свідоцтва про народження дитини, але їй було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту народження дитини. В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] підтримала подану заяву, просила суд її задовольнити пояснивши, що її донька [PERSON] будучи вагітною разом із чоловіком виїхала до м. Сімферополя Республіки Крим в гості до родичів чоловіка де у неї сталися передчасні пологи і 24 вересня 2015 року вона народила доньку. В даний час [PERSON] має намір повернутися за місцем мешкання в [INFO], але не має можливості перетнути кордон разом із новонародженою дитиною. Представник зацікавленої особи у призначене судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність не заперечував проти задоволення заяви. Розглянувши подану заяву, матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, суд приходить до висновку про її задоволення виходячи з такого. Судовим розглядом справи встановлено, що 23 серпня 2014 року між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] укладено шлюб (а.с.6). 11 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції [PERSON] надано розяснення, відповідно якого відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Право на звернення до суду за захистом передбачено діючим законодавством України, зокрема ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 3, 17, 21 Конституції України: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави; захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Поняття фізичної особи визначено нормами ст. 24 ЦК України, відповідно до якої людина, як учасник цивільних відносин, вважається фізичною особою. Відповідно ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Згідно ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно повязані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи…Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Порядок вїзду осіб на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї врегульовано ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідно до якої громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду-виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їх представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. При ухваленні рішення суд приймає до уваги пояснення [PERSON] щодо того, що у м. Сімферополі Республіки Крим Антоненко [PERSON] 24 вересня 2015 року народила доньку [PERSON] батьком якої є [PERSON] [INFO] громадянин України. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Задовольняючи заяву частково суд виходив з того, що відповідно до показів свідка новонароджена дитина народилась у м. Сімферополь Республіки Крим, в звязку з чим вимога про зазначення місцем народження дитини с. Олександрівка Комінтернівського району Одеської області не відповідає дійсності, в звязку з чим не підлягає задоволенню. Правовий статус тимчасово окупованої території України визначено ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою визначено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial