Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивачка зазначила, що з 23.02.2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого у них є малолітній син [PERSON] - [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утриманні, потребує матеріальної допомоги надавати яку відповідач добровільно не бажає, хоча має таку можливість. Працювати вона на даний час не може, оскільки здійснює догляд за дитиною. Просить суд стягнути на її користь аліменти в розмірі ? частини його доходів, зобов'язати відповідача виплачувати їй по 200грн. щомісячно на додаткові витрати на дитину, а також стягнути 150грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що погоджується сплачувати аліменти в ? частини його доходів в решті інших позовних вимогах просив відмовити. Вислухавши доводи сторін суд знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У справі встановлено, що сторони перебувають з 23 лютого 2013 року у зареєстрованому шлюбі від якого мають малолітнього сина [PERSON] - [INFO], що сторонами не оспорювалося, який проживає з позивачкою і перебуває на її утриманні. Крім того, встановлено, що сторони, через непорозуміння, які між ними виникали, спільне проживання припинили, проте, домовленостей щодо утримання сім'ї досягти не можуть, позивач таку допомогу матеріально не отримує. Поряд з тим, встановлено, що відповідач має постійне місце роботи в Полонському РВ УМВС України в Хмельницькій області. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів в розмірі ? частини його доходів є справедливими, обґрунтованими та підставними. У відповідності до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79, ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191- VI «Про граничний розмір компенсації втрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»). Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даній справі правову допомогу позивачу надавав адвокат [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 26 .02.2014 року. Адвокат [PERSON] надав [PERSON] правові послуги у виді складання процесуальних документів правового характеру та здійснення представництва інтересів особи в суді першої інстанції. Тому на користь позивачки підлягають стягненню понесенні нею витрати на правову допомогу в розмірі 150грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Однак, позивачем в судовому засіданні не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що вона здійснює додаткові витрати пов'язанні з утриманням неповнолітньої дитини, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України судовий збір.

Outcome: partial