Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивач є власником 34/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровано відповідача, який приходиться батьком позивачу. Позивач вказує, що відповідач не проживає у належному їй будинку з серпня 2019 року. Він добровільно залишив житло, забравши свої речі. Це пов`язано з тим, що батьки позивача розірвали шлюб, та відповідач вирішив жити окремо. Наразі місце перебування [PERSON] позивачу не відоме. Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, порушує її права користування, володіння та розпорядження як власника квартири, тому [PERSON] вимушена звернутись до суду. Позивач у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Представник позивача подав до канцелярії суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та її представника. Зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відзив на позов до суду не надав, в судові засідання не з`являвся, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М., за реєстровим №1927, позивачу на праві власності належить 34/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13). Право власності позивача на вказаний будинок, також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31648320 від 25 грудня 2014 року (а.с. 11). Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що у належному позивачу будинку зареєстровано відповідача - [PERSON] (а.с. 23). Не проживання відповідача у вказаному будинку з серпня 2019 року підтверджується Актом про не проживання від 09 жовтня 2020 року, складеного суcідами: [PERSON] , [PERSON] та завіреного секретарем ОСНКМ «Преображенський» (а.с. 15). З Акту про не проживання вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] з серпня 2019 року по теперішній час не проживає. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] набув право користування будинком позивача, та був зареєстрований в ньому, як член сім`ї власника житла, а тому його непроживання в будинку більше ніж один рік позбавляє його права користування будинком, який належить на праві власності позивачу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved