Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору дарування 3068/6000 часток квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], переведення прав покупця та усунення перешкод в користуванні та розпорядження вищезазначеною квартирою. У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власницею 2165/6000 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Однак, 15.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] передала у дарунок 3068/6000 частки квартири [ADDRESS] Однак, позивач вважає, що частка квартири [PERSON] була придбана за платним договором купівлі - продажу, а не за договором дарування, що на її думку є вагомим порушенням її прав, оскільки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю. Також позивачкою зазначено, що [PERSON] завдає їй перешкоди в користуванні майном та дані факти були зафіксовані співробітниками Малиновського РВ УМВС України в Одеській області. Відповідачі позов не визнали та посилаються на те, що 15.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] передала у дарунок 3068/6000 частки квартири [ADDRESS] Третя особа [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог та заявила, що чула від представника [PERSON], що вона передала [PERSON] гроші за частину квартири, яку їй було подарована відповідно до договору дарування. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, третьої особи та свідка, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що у позовних вимогах слід відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору дарування 3068/6000 часток квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], переведення прав покупця та усунення перешкод в користуванні та розпорядження вищезазначеною квартирою. У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власницею 2165/6000 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Однак, 15.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] передала у дарунок 3068/6000 частки квартири [ADDRESS] Однак, позивач вважає, що частка квартири [PERSON] була придбана за платним договором купівлі - продажу, а не за договором дарування, що на її думку є вагомим порушенням її прав, оскільки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю. Також позивачкою зазначено, що [PERSON] завдає їй перешкоди в користуванні майном та дані факти були зафіксовані співробітниками Малиновського РВ УМВС України в Одеській області. Відповідачі позов не визнали та [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], третя особи [PERSON], [PERSON], про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, визначення частки у спільній сумісній власності, визнання порядку користування житловим приміщенням. У підтвердження своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 15.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] передала у дарунок 3068/6000 частки квартири [ADDRESS], однак позивачка не дає можливості вселитися в квартиру. [PERSON] зазначає, що це впливає на її здоров'я, наносить їй психологічну травму, щиросердечні страждання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2014 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору дарування, переведення прав покупця, зобов'язання усунути перешкоди залишено без розгляду. Та 30.04.2014 року Малиновським районним суду м. Одеси винесено заочне рішення відповідно до якого позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особи [PERSON], [PERSON], про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, визначення частки у спільній сумісній власності, визнання порядку користування житловим приміщенням задоволено у повному обсязі. [PERSON] та [PERSON] було подано апеляційні скарги на постану Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2014 року та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2014 року вищезазначену ухвалу скасовано та справу направлено до того ж суду для розгляду по суті. Також [PERSON] та [PERSON] було подано апеляційні скарги на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2014 року та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2014 року вищезазначене рішення в частині встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] скасоване, та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] відмовлено. В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2014 року залишено без змін. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] знаходилася у спільній сумісній власності [PERSON], якій належало 3068/6000 частини, [PERSON] - 2165/6000 частини та [PERSON] - 787/6000 частини квартири. 15.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 3068/6000 частини квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. Вказаний договір був зареєстрований в КП «МБТІ та РОН» м. Одеси 27.07.2011 року. Відповідно до свідоцтва про право спадщини за законом від 12.12.2011 року право власності на 2165/6000 частини квартири було зареєстровано за [PERSON], як спадкоємицею померлого [PERSON] Таким чином, на час розгляду справи спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності [PERSON], якій належить 2165/6000 частини квартири, [PERSON] - 3068/6000 частини квартири та [PERSON] - 787/6000 частини квартири. Позивачка зазначає, що від представника [PERSON] їй стало відомо, що частка квартири [PERSON] була придбана за платним договором купівлі - продажу, однак ніяких підтверджень цього факту суду не надала. Крім того, вона посилається на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.04.2010 року, яким позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виплату компенсації за частку в майні. Однак ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2012 року вищезазначене рішення скасовано, провадження по справі закрито. У судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], яка вказала те, що частка квартири [PERSON] була придбана за платним договором купівлі. Такий висновок вона зробила тому, що чула таку інформацію від інших осіб. Однак при укладені договору дарування присутня не була тому цей доказ суд не може вважати достатнім і об'єктивним для задоволення позовних вимог. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Законом не передбачено визнання недійсним правочину в частині сторони, а передбачено визнання правочину або його частини (ст.ст. 215, 203 ЦК України). Відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. За змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України). Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. З наведеної норми закону вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Зазначені фактичні обставини судом не встановлені. При цьому, виходячи зі ст.ст.10, 60 ЦПК України сторона позивача повинна була довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивачка посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. В той же час, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Посилаючись на те, що договір дарування між відповідачами є удаваним позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів цього факту. При цьому сторони оспорюваного договору дарування - відповідачі по справі - заперечували проти визнання його удаваним. В судовому засіданні були опитані учасники правочину, який оспорює позивач, було встановлені обставини їхнього знайомства. Невідповідність окремих обставин в поясненнях відповідачів, так міркування стосовно життєвої вірогідності певної ситуації не можуть бути покладені в основу рішення суду без відповідної доказової бази. Так, виходячи з вищевказаних норм чинного законодавства, а також визначення купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України) сторона позивача повинна була довести факт відчуження спірної частки квартири за певною ціною, яка була сплачена покупцем та отримана продавцем. Крім того, оскільки позивачка не була стороною спірного договору, до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. Між тим, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності. Також, позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець, а відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.114 ЦК при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності мають право привілеєвої купівлі цієї частки по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах (додержання строків платежів, обов'язок по уплаті державного мита, тощо). У зв'язку з цим при переводі прав і обов'язків покупця необхідно перевіряти реальність вимог, що пред'являються учасниками спільної часткової власності. Доказом бажання і реальних можливостей для переводу прав і обов'язків покупця є внесення позивачем на депозитний рахунок суду всіх сум, які за договором зобов'язаний сплатити покупець. Невиконання позивачем цих умов може бути підставою для відмови в позові про перевід на нього прав і обов'язків покупця. Крім того, як роз'яснив пленум ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року в п. 18, під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред'явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. Так само ВССУ звертає увагу на те, що вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов'язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК. При розгляді позовних вимог суду враховує також рішення апеляційного суду Одеської області від 10.12.2014 року згідно якому рішення Малиновського районного суду від 30.04.2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], в частині вселення в спірну квартиру задоволено і таким чином підтверджено право [PERSON] на користування спірною частиною квартири, яка є похідною від права власності і її складовою частиною. Також позивачкою були заявлені вимоги щодо зобов'язання [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном, а саме квартири [ADDRESS] Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права. Однак, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. Позивачем, в порушення вищенаведених приписів, будь-яких доказів того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні нею частини квартири не надано. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. На підставі ст. 154 і ст. 214 ЦПК України суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані судом під час розгляду справи.

Outcome: dismissed