Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.04.2012 року рішенням Луцького міськрайонного суду розірвано шлюб між нею та [PERSON], який був укладений 28.09.2003 року. За час перебуванні у шлюбі ними було набуто у власність квартиру по вул. О. Гончара, 7/65 в м. Луцьку. Зазначає, що за час шлюбу у них народилась дочка [PERSON], яка повністю перебуває на її утриманні та вихованні. При цьому, відповідач на утримання дитини кошти не сплачує. Вважає, що суд може відступити від рівності часток подружжя та збільшити її частку, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка постійно проживає з нею, а також те, що вона одна дбає про матеріальне становище сімї. У звязку з чим, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири по вул. О. Гончара, 7/65 в м. Луцьку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнила та просила визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири №65 в будинку №7 з підвальним приміщенням №6 по вул. Олеся Гончара в м. Луцьку як частку у спільному майні подружжя. Відповідач в судове засідання не зявився, проте подав суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.04.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 28.09.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с. 8). Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.02.2009 року та витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 12.01.2010 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстрована квартира, що знаходиться в м. Луцьку по вул. О. Гончара, 7/65 (а.с. ). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України. Як слідує із розяснень у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира №65 в будинку №7 з підвальним приміщенням №6 по вул. Олеся Гончара в м. Луцьку є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в порядку поділу спільного майна, слід визнати за кожним право власності на ? їх частину. При цьому, позивачем не представлено суду і не надано доказів, які б надавали б підстави для відступу від рівності часток, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду, а тому в задоволенні решти позовних вимог слід також відмовити. Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути 400,00 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial