Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в Канівський міськрайонний суд з уточненим у подальшому позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко Оксана Іларіївна, про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, часткове припинення права власності та визнання права власності на частку у майні. Позов мотивує тим, що вона 25.04.1997 украла шлюб з [PERSON] , від якого у них народилася донька [PERSON] . За час шлюбу [INFO] [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Сушки Канівського району Черкаської області та в цьому ж році розпочалося будівництво на даній земельній ділянці житлового будинку, яке тривало до 2009 року і в грудні місяці було завершено. Вважає, що не зважаючи на те, що побудований у 2009 році житловий будинок зареєстровано на ім`я її чоловіка [PERSON] , він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сімейні стосунки з [PERSON] в неї не склалися шлюб між ними розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.09.2014. Після розірвання шлюбу 11.12.2014 [PERSON] помер так і не зареєструвавши право власності на житловий будинок з надвірними спорудами. Після смерті її чоловіка документи на спірне майно зникли і до 05.12.2019 їй не будо відомо про готовність будинку до експлуатації, в органах БТІ зазначено, що житловий будинок було побудовано самочинно. Лише після отримання її дочкою - відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, вона дізналася про те, що за [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на спірне будинковолодіння по 1/3 частині за кожним. Просить суд: - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1954 в частині 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] ; - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1955 в частині 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325; - припинити за відповідачем [PERSON] право власності на 1/6 частину спадкового майна (житлового будинку та земельної ділянки); - припинити за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частину спадкового майна (житлового будинку та земельної ділянки); - визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії: Ухвалою суду від 16.01.2020 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 28.01.2020 провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20.02.2020. 20.02.2020 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов. Ухвалою суду від 18.05.2020 витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 10.08.2020 представнику позивача [PERSON] відмовлено у задоволенні клопотання про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалами суду від 28.12.2020, 18.01.2021 витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 30.03.2021 частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] про прийняття до розгляду заяви про зміну та збільшення позовних вимог. Залишено без розгляду позов [PERSON] в частині припинення за [PERSON] права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] та на 1/6 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2500 га, розташованої в с. Сушки Канівського району Черкаської області. Прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог в частині припинення за [PERSON] права власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , та на 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 7122087000:03:00160325, розташованої в с.Сушки, Канівського району, Черкаської області. Ухвалою суду від 14.04.2021 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бовшик М.Ю., який діє на підставі ордеру серії СА №1001857 від 23.12.2019 (а.с.32 т.1) у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснив суду, що про порушене право, як співвласника 1/2 частини спірного майна, позивач [PERSON] дізналася лише після отримання її дочкою свідоцтва про право на спадщину за законом - 05.12.2019, до цього часу спору щодо вказаного майна у неї не виникало. Саме тому позивач не клопотала про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом. Не погоджується з твердженням представника відповідача - адвоката Костецького О.С. щодо не набуття за життя та під час шлюбу [PERSON] права на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки вказане право власності виникає на підставі сертифікату ДАБІ від 2009 року. Щодо спірної земельної ділянки вважає, що застосуванню судом підлягають норми ст. 120 ЗК України. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Костецький О.С., який діє на підставі довіреності від 18.02.2020 (а.с.117 т.1) у судовому засіданні збільшені позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення, про що надано суду відзив на позов. Просив суд до позову [PERSON] застосувати позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у позові. Пояснив суду, що у квітні 2015 року представник позивача вже звертався до Канівського міськрайонного суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а тому саме з цього часу [PERSON] знала про порушене її право. Оскільки позов за заявою представника позивача було залишено без розгляду, що не зупиняє перебігу позовної давності, тому строк звернення до суду з даним позовом закінчився 17.04.2018. Зазначив, що спірну земельну ділянку за життя колишній чоловік позивача отримав у приватну власність, шляхом безоплатної приватизації, а тому дане майно не є спільною сумісною власністю та не підлягає поділу. Спірний житловий будинок є новоствореним майном, яке було побудовано [PERSON] самовільно без належних дозвільних документів, а тому не може бути предметом поділу між подружжям, оскільки за життя та у період шлюбу з позивачем, [PERSON] не набув права власності на нього. Позивачем до суду не подано позов про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані у процесі самовільного будівництва житлового будинку [ADDRESS] . У задоволенні позову просить відмовити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. у судове засідання не з`явилася, надала до суду повідомлення про розгляд справи у її відсутність, щодо вирішення справи по суту покладається на розсуд суду (а.с.75,76 т.1). Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 25.04.1997 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва, актовий запис №452, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.04.1997 (а.с.10 т.1). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.12.1997 (а.с.11 т.1). З Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР №07-15-02-24 від 22.12.2000 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Прохорівської сільської ради №64 від 15.12.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована на території с. Сушки Прохорівської сільської ради, для обслуговування жилого будинку (а.с.12 т.1). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/8366/14-ц від 26.09.2014 (а.с.13-15 т.1) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва 25.04.1997, актовий запис №452 - розірвано. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.12.2014 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] в м. Київ (а.с.16 т.1). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстрованого в реєстрі за №1954, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. та виданого [PERSON] на 1/3 частку житлового будинку вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] спадкоємцями майна померлого за законом є [PERSON] , 1928 року народження, [PERSON] , 1988 року народження та [PERSON] , 1997 року народження. Спадщина складається з житлового будинку під номером [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, право власності [PERSON] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.10.2019 за №33769216 (а.с.17-21 т.1). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстрованого в реєстрі за №1955, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І., вбачається, що [PERSON] також видано свідоцтво на 1/3 частку земельної ділянки, загальною площею 0,2500 га, розташованої в с. Сушки Канівського району Черкаської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, яка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю ЧР №07-15-02-24, виданого Прохорівською сільською радою Канівського району Черкаської області 22.12.2000 (а.с.22-25 т.1). Під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин. Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку, спірні відносини, що виникли та існують регулюються нормами КпШС України, СК України та ЦК України. Щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірних житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Згідно з статтями 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення викладено у ст.22, 28, 29 КпШС України, якій був чинним до 01.01.2004 . Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до усталеної практики частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). За загальним правилом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів, подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - адвокатом Костецьким О.С. не заперечувався факт будівництва [PERSON] спірного житлового будинку від час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , натомість наголошено на тому, що спірна земельна ділянка отримана колишнім чоловіком позивача у приватну власність шляхом безоплатної приватизації, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. Крім того, адвокат Костецький О.С. вважає, що спірний житловий будинок не може бути спільним майном подружжя, оскільки побудований колишнім чоловіком позивача самочинно, а тому останній за життя відповідно до ст. 376 ЦК України не набув права власності на нього. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення нормою статті 331 ЦК України не передбачено. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 05.02.2014 у справі № 6-131цс14. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що слугують умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Так, відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого КП «ЧООБТІ» на замовлення [PERSON] , що міститься в матеріалах справи (а.с.26-31 т.1), спірний житловий будинок (літ. А-2) є самочинною забудовою, рік побудови 2000. Даний технічний паспорт виготовлено станом на 19.04.2017. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем було зазначено, що будівництво спірного житлового будинку було завершено та здано в експлуатацію у 2009 році, про що заперечувалося у судовому засіданні представником відповідача - адвокатом Костецьким О.С. та повідомлено про те, що лише у 2019 році відповідачем [PERSON] було введено в експлуатацію спірний житловий будинок та відповідно зареєстровано за померлим [PERSON] право власності на дане нерухоме майно. Доказів на підтвердження введення в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] у 2019 році відповідачем суду не надано, натомість з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний №185591005 від 22.10.2019 вбачається, що державним реєстратором ЦНАП виконавчого комітету Канівської міської ради Васильченком В.П. за заявою відповідача [PERSON] зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загально площею 200,8 кв.м., що розташований по [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер: 7122087000:03:001:0325. Номер запису про право власності: 33769216 від 18.10.2019, номер об`єкта нерухомого майна: 1941840971220, підставою виникнення права власності зазначено - сертифікат ДАБІ, серія та номер:ЧК00002, виданий 08.12.2009, видавник: Інспекція ДАБК у Черкаській області (а.с.21 т.1). Введення об`єкта в експлуатацію - підсумковий крок будь-яких будівельних робіт. Згідно із законодавством України, цей захід повинен бути пов`язаний з оформленням пакету документів, що дозволяє в подальшому використовувати об`єкт за своїм призначенням. Залежно від класу наслідків використовуються різні процедури введення в експлуатацію та в підсумку оформляється декларація або сертифікат, які підтверджують готовність нерухомості до використання. Акт готовності об`єкта до експлуатації - один з необхідних документів, що отримується після повного завершення будівельних робіт та проведення технічної інвентаризації зі складанням техпаспорта (в акті повинна бути відображена інформація з цього документа). Оформлений акт необхідний, щоб можна було отримати сертифікат після закінчення будівництва. Саме цей документ є підтвердженням, що об`єкт нерухомості можна експлуатувати і використовувати за призначенням. Без сертифікату неможливо оформити право власності на об`єкт, підключити комунікації та інше. Відповідно до пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 08.10.2008 №923 (чинного на момент закінчення будівництва спірного житлового будинку) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами (далі - інспекція) за формою згідно з додатком 1. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Пунктом 17 Порядку передбачалося, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності. Відповідно до пункту 20 Порядку, сертифікат відповідності є підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт. Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. В ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений вичерпний перелік документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Такий висновок висловив Верховний Суд у постановах: від 18.12.2018 у справі № 450/2307/15-ц, від 28.05.2020 у справі № 718/785/17. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця, спадкоємець має право, згідно з пунктом 66 Порядку, звернутись до суб`єкта державної реєстрації прав або державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності спадкодавця, що було набуто останнім за життя. Отже, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке спадкодавцем набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином, нотаріус перед видачею свідоцтва про право на спадщину вносить відомості про право власності спадкодавця на таке майно у Державний реєстр прав шляхом проведення відповідної державної реєстрації права власності за заявою спадкоємця. Державній реєстрації в безспірному порядку підлягають лише ті права, які спадкодавець набув за життя, однак з тих чи інших причин не зареєстрував. Реєстрація права власності спадкодавця за заявою спадкоємця має наслідком не виникнення права власності спадкодавця в момент такої реєстрації, а офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття спадкодавцем речових прав на нерухоме майно, що відбулось в нього за життя. Таким чином, враховуючи вище викладене, доводи представника відповідача щодо введення в експлуатацію спірного житлового будинку у 2019 році та виникнення у [PERSON] права власності на дане нерухоме майно вже після його смерті спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд зазначає, що відсутність правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно зумовлювало б нотаріуса відмовити відповідачам у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки відповідно до Закону України «Про нотаріат» та п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок побудований [PERSON] , будівництво якого завершено у 2009 році та здано в експлуатацію, на час відкриття спадщини не був самочинним будівництвом. А тому твердження, представника відповідача - адвоката Костецького О.С. щодо не набуття колишнім чоловіком позивача за його життя права власності на нього суд оцінює критично. Інших доводів щодо наявності підстав вважати спірне майно особистою приватною власністю колишнього чоловіка [PERSON] , відповідачами суду не заявлено та доказів на їх підтвердження не надано. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 по справі № 725/1776/18, а тому позивачу належить 1/2 частина спірного житлового будинку. Правовідносини щодо набуття права власності на земельну ділянку регулюються наступними нормами закону. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. На момент набуття права власності на земельну ділянку, позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , але враховуючи зазначені вище норми права, що діяли на момент приватизації земельної ділянки, слід дійти до висновку, що набута у власність земельна ділянка, в порядку приватизації, не може бути віднесена до спільного майна подружжя. Разом з тим, згідно приписів ст. 30 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про належність позивачу 1/2 частки спірного житлового будинку [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжя, тому земельна ділянка на якій він розташований також є власністю позивача, а саме 1/2 її частини. Що стосується позовних вимог щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. У постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14.05.2018 у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено та не заперечувалося представниками сторін, що спадкоємцями після смерті [PERSON] , який помер [INFO] у м. Києві є його діти: [PERSON] , [PERSON] , та мати: [PERSON] , які у встановлений законом порядок прийняли спадщину. Усі спадкоємці отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема, кожний на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки на якій він розташований, розміром 0,25 га, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325. Спадкоємець [PERSON] під час розгляду справи у суді померла, а саме 22.04.2020, що підтверджується актовим записом про смерть №6852 від 24.04.2020 (а.с.54 т.2), та за свого життя 01.11.2019 оформила договори дарування належних їй 1/3 часток житлового будинку та земельної ділянки на користь онука - відповідача [PERSON] (а.с.57-60, 65-68 т.2). Таким чином, частка [PERSON] у спадковому майні збільшилася з 1/3 частки на 2/3 частки, саме тому представником позивача було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині припинення за відповідачем [PERSON] права власності на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] та на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, яку прийнято судом до розгляду. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що спірний житловий будинок належав колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №№1954,1955, видані [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки, порушують право [PERSON] як співвласника будинку на володіння своєю часткою у спільному майні, тому у суду наявні правові підстави (з урахуванням визначення частки позивача у спільному майні) для визнання частково недійсними спірних свідоцтв про право на спадщину за законом в частині 1/2 частки спадкового майна. Відповідно до ч.2 ст. 1297 ЦК України якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Звертаючись до суду з даним позовом позивачем пред`явлено вимоги щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом виданих лише на ім`я [PERSON] . Аналогічних, відповідних позовних вимог щодо свідоцтв виданих на ім`я відповідача [PERSON] позивачем до суду не пред`явлено, а тому суд їх не розглядає, так як відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Щодо позовних вимог про припинення за відповідачами права власності на частку спадкового майна, а саме за [PERSON] право власності на 1/6 частину успадкованих житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по [ADDRESS] , а за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частину даного спадкового майна , суд вважає, що дані вимоги є похідними від вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на частку у майні. Оскільки суд прийшов до висновку про порушене право [PERSON] як співвласника майна подружжя на користування, володіння та розпорядження своєю часткою у спільному майні, тому дані позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо застосування позовної давності, суд зазначає. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно вимог ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідачем [PERSON] у відзиві на позов та його представником - адвокатом Костецьким О.С. в судових засіданнях під час розгляду справи у суді заявлено клопотання про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності. Заперечуючи щодо даного клопотання представник позивача [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] про порушення своїх прав дізналася лише після видачі її дочці [PERSON] , яка також є відповідачем у даній справі, спірних свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна після смерті [PERSON] , а саме 05.12.2019. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що у жовтні 2014 року, ще за життя колишнього чоловіка [PERSON] , позивачем було подано позов до Печерського районного суду м. Києва про поділ спільного майна подружжя та про визнання правочину недійсним, який позивачем в подальшому було уточнено. Рішенням №757/30086/14-ц від 21.02.2018 вище вказаний позов було задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини автомобіля, причепа та моторного човна, в решті вимог відмовлено (а.с.88-94 т.1). З тексту даного судового рішення вбачається, що під час розгляду справи у суді відповідач [PERSON] помер ( [INFO] ), після чого провадження у справі було зупинено 20.01.2015 та відновлено 17.11.2015. Так, позивач [PERSON] знала, що після смерті її колишнього чоловіка відрилася спадщина, яка підлягала успадкуванню спадкоємцями, саме тому вона 30.01.2015 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. із заявою про зупинення видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті колишнього чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , мотивуючи зверненням до суду із позовом про поділ майна, яке було набуте у період шлюбу з померлим, що підтверджується повідомленням нотаріуса (а.с.75,76 т.1). Позивачу будо достовірно відомо, що право власності на спільне майно подружжя було зареєстроване за її чоловіком [PERSON] , саме тому 16.04.2015 нею було ініційовано подачу до Канівського міськрайонного суду Черкаської області (за місцем знаходження решти нерухомого спадкового майна) іншого позову про поділ спільного майна подружжя (справа №697/740/15-ц). У судовому засіданні за клопотанням представника відповідача було досліджено матеріали цивільної справи №697/740/15-ц, предметом розгляду якої був поділ майна подружжя, набутого за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією позовної заяви, яку долучено до матеріалів даної справи. З тексту позовної заяви вбачається, що представником позивача було заявлено вимоги про виділення [PERSON] у власність 1/2 частини будинковолодіння з надвірними спорудами та 1/2 частини земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.116-118 т.2). Крім того, у вказаній позовній заяві також зазначено, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом закінчується 26.09.2017. Ухвалою Канівського міськрайонного суду №697/740/15-ц від 27.10.2015 позов [PERSON] , діючого в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду. Положеннями ч. 1 ст. 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що початком перебігу строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку у майні необхідно вважати час пред`явлення до Канівського міськрайонного суду Черкаської області позову про поділ спільного майна подружжя, яке є предметом розгляду у даній справі, оскільки на дану дату існували обставини, про які позивачу було достеменно відомо (заведення спадкової справи, прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON] , реєстрація права власності на майно придбане у шлюбі за її колишнім чоловіком). Саме тому, оскільки з 16.04.2015 до часу подання [PERSON] даного позову сплинув трирічний строк позовної давності щодо вимоги про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, який представник відповідача просить застосувати, а тому суд дійшов до висновку, що [PERSON] 23.12.2019 звернулася до суду з позовом зі спливом строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Дана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.08.2019, справа № 2004/1979/12, (аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, та у пунктах 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи зібрані по справі докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] у зв`язку з пропуском нею строку звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідачів. Натомість, з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (а.с.96-98, 100, 103 т.1).

Outcome: approved