Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про стягнення 2851456,44 грн., з яких 1316785 грн. (еквівалент 50000 дол. США станом на 24.05.2018 р.) сума неповернутої позики, 460950 грн. (еквівалент 17500 дол. США) - відсотки за період з 07.07.2018 р. по 07.12.2018 р.; 298305,81 грн. - пеня, 75910,88 грн. - інфляційне збільшення боргу, 699580 грн. - відсотки річних, передбачені п. 7 договору позики. Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 06.06.2018 р. був укладений договір позики на суму 50000 дол. США строком до 06.12.2018 р. під 7% річних. Проте, відповідач договір виконала лише частково, сплативши у липні 2018 р. 3500 дол. США (проценти - 7% за липень 2018 р.). Заявою від 09.07.2019 р. позивач позов підтримала, просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач у судові засідання не з`являлася, будучи належно повідомленою за як адресою її реєстрації так і за фактичним місцем проживання. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 06.06.2018 р. між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики грошових коштів під процент між фізичними особами №1, згідно із яким позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 50000 дол. США (п. 1) під розписку під 7% процентів від суми позики щомісячно (п. 1.2), які підлягають виплаті щомісяця 06 числа до дня повернення позики. Позика підлягає поверненню до 06.12.2018 р. (п. 2). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він крім сплати процентів відповідно до п. 1.2. договору зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 84% річних від простроченої суми за кожен день прострочки (п. 7). Повернення позики передбачено у доларах США (п. 3). Договір недійсним не визнавався, відповідачем не оскаржувався. 06.06.2018 р. сума позики була фактично отримана позичальником, що підтверджується розпискою. Позивач визнав, що за липень 2018 р. він отримав у відповідача 3500 дол. США процентів за липень місяць. Докази проведення відповідачем інших платежів суду не надані. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 12 Постанови пленуму №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. У справі №373/2054/16-ц у постанові від 16.01.2019 р. Верховний суд зазначив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому, в частині стягнення суми основного боргу та процентів за користування позикою, виражених у валюті, позов слід задовольнити. Згідно із ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, відповідно до п. 18 Постанови пленуму №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Однак, таке правило проведення індексації внаслідок знецінення поширюється лише на гривню. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.03.2017 р. у справі №6-284цс17 зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Тому, в частині стягнення суми інфляційних нарахувань у позові слід відмовити. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача відсотків річних у гривнях. Однак, у справі №373/2054/16-ц у постанові від 16.01.2019 р. Верховний суд зазначив, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 р. в справі № 308/3824/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 р. в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Сторонами в договорі погоджений інший розмір процентів річних - 84%, що допускається у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Окрім того, при визначенні еквівалента щодо тих грошових зобов`язань, які підлягають виконанню в гривні, підлягає застосуванню курс НБУ на дату ухвалення судового рішення, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Позивач також безпідставно вимагає стягнути з відповідача проценти на рівні облікової ставки НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України в сумі 298305,81 грн., оскільки цією нормою передбачено визначення не пені, а розміру процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ і лише у разі не встановлення розміру процентів законом чи договором. Пункт 1.2. договору позики від 06.06.2018 р. встановлює інший розмір процентів і позивач заявив вимогу про їх стягнення. Проценти позивач просить стягнути лише за період до грудня 2018 р.. Договір між сторонами не містить домовленості щодо стягнення пені, відтак, така не штрафна санкція не підлягає застосуванню. Судом також встановлена помилковість обчислення позивачем відсотків річних. Здійснивши перерахунок сум, судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягають 50000 дол. США основного боргу, 7% за 5 місяців (з липня по грудень 2018 р.) в сумі становить 17500 дол. США, 84% річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 07.12.2018 р. по дату ухвалення судового рішення - 74334,25 дол. США. Загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 141834,25 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, що понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволених вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved