Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2009р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьк Донецької області, актовий запис № 279. В шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. З липня 2014 р. у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, позивачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] змушена була переїхати на безпечну територію України, а саме до м. Одеса. Відповідач категорично відмовився супроводжувати сім'ю, що ще більше збільшило непорозуміння між сторонами. 09 липня 2015 р. рішенням, Суворовського районного суду м. Одеси (справа № 523/8166/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Крім того, відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2015 р. з Відповідача на користь Позивачки присуджені аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з 26 травня 2015 р. і до повноліття сина, а саме до [INFO]. Однак рішення суду про стягнення аліментів відповідач не виконує, у зв'язку з чим, виникла заборгованість. Крім того, відповідач самоусунувся від виховання сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується із сином, не відвідує його. Позивачка має намір вивозити дитину на відпочинок за кордон, а саме до США, штату Флорида, м. Маямі, де проживає її батько [PERSON]. Позивачка неодноразово робила спроби зв'язатись з відповідачем за отримання дозволу на виїзд сина, проте вона не має можливості отримати з ним зв'язок. У зв'язку із ситуацією у м. Донецьк, вона не має можливості самостійно поїхати до відповідача, а він до неї не бажає виїхати. На підставі викладеного, позивачка просила збільшити розмір аліментів з 1/4 на 1/3 частку, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до США щороку у період з листопада по січень, а також з квітня по червень неповнолітньому [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO].. В судове засідання представник позивача подав заяву, згідно якої просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить кур'єрське повідомлення, причини неявки суду не повідомив. За вищевказаних обставин, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 01 серпня 2009р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьк Донецької області, актовий запис № 279. В шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. З липня 2014 р. у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, позивачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] змушена була переїхати на безпечну територію України, а саме до м. Одеса. 09 липня 2015 р. рішенням, Суворовського районного суду м. Одеси (справа № 523/8166/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Крім того, відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2015 р. з Відповідача на користь Позивачки присуджені аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з 26 травня 2015 р. і до повноліття сина, а саме до [INFO]. Однак рішення суду про стягнення аліментів відповідач не виконує, у зв'язку з чим, виникла заборгованість у розмірі 13993 гривні 50 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що можливо задовольнити позовні вимоги про збільшення розміру аліментів, оскільки відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини, не сплачує аліменти за попереднім рішенням суду, а тому позивачка несе додатковий тягар, пов'язаний з утримання дитини. Позивачка в позовних вимогах просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до США щороку у період з листопада по січень, а також з квітня по червень неповнолітньому [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO].. При цьому, вона посилається на те, що має намір вивозити дитину на відпочинок за кордон, а саме до США, штату Флорида, м. Маямі, де проживає її батько [PERSON]. Позивачка неодноразово робила спроби зв'язатись з відповідачем за отримання дозволу на виїзд сина, проте вона не має можливості отримати з ним зв'язок. У зв'язку із ситуацією у м. Донецьк, вона не має можливості самостійно поїхати до відповідача, а він до неї не бажає виїхати. Згідно ч.7 ст. 7 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 150 СК України - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ч.2 ст. 154 СК України - батьки мають право звернутися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав і обов'язків дитини, а також непрацездатних сина, дочки, як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року N 3857-XII встановлено, що проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до пп. 4 п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724) (далі «Правил») перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: проїзний документ дитини. Частиною 3 «Правил» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п. 4 «Правил» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд вважає, що виїзд дитини спільно з матір'ю за межи України з метою відпочинку та здійснення туристичних поїздок не позбавляє права відповідача на здійснення своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини. При цьому, суд не надає права на виїзд на постійне місце проживання дитині. В той же час, суд вважає, що надання дозволу на перетинання державного кордону до досягнення повноліття не відповідає обставинам справи, а також може бути перешкодою після спілкування батька з дитиною. Крім того, в матеріалах справи відсутній докази того, що дитині у США будуть надані достатні умови для проживання. В зв'язку із чим, необхідно обмежитись одноразовим дозволом. При цьому, позивачка не обмежена право на повторення звернення з аналогічним позовом в інші наступні періоди. В позові позивачка посилається на рішення Європейського суду з прав люди у справі «ЕЛЬСГОЛЬЦ ПРОТИ НІМЕЧЧИНИ» від 13.07.2000р. та Салґуейро да Сільва Моута (Salgueiro da Silva Mouta) проти Португалії (1999). В рішення Європейського суду з прав люди у справі «ЕЛЬСГОЛЬЦ ПРОТИ НІМЕЧЧИНИ» від 13.07.2000р. суд наголосив, що поняття сім'ї, відповідно до цього положення, не обмежується шлюбними зв'язками і може включати інші de facto «сімейні» зв'язки, де сторони проживають разом поза шлюбом. Дитина, народжена у таких зв'язках, є ipso jure складовою частиною цієї «сім'ї» з моменту свого народження і самим фактом свого народження. А отже, між дитиною та її батьками існували зв'язки, які склалися в сімейне життя. Суд також зауважив, що втіха від спілкування між дитиною та її батьками є основою сімейного життя, навіть якщо відносини між батьками припинилися. Національні правові засоби, які перешкоджають такому спілкуванню, застосовувалися у формі, яка порушила право, що захищається статтею 8....На думку Суду, поєднання відмови призначити незалежну психологічну експертизу та відсутності слухань у реґіональному суді свідчить про недостатню участь заявника у процесі прийняття рішень. Отже, Суд дійшов висновку, що національні органи влади переступили межу розуміння статті 8 і порушили права заявника, ґарантовані цією статтею... В рішенні, ухваленому в Страсбурзі 21 грудня 1999 року у справі «Салґуейру да Сілва Мота проти Португалії» (Salgueiro da Silva Mouta v. Portugal), Європейський суд з прав людини одностайно постановив, що було порушено статтю 8 (право на повагу до приватного i сімейного життя) разом зі статтею 14 (заборона дискримінації). При цьому, в дані справі заявник скаржився на те, що національні суди надали опіку над його донькою колишній дружині, а не йому, на тій підставі, що він жив спільно з чоловіком. На підставі викладеного, суд вважає, що посилання позивачки на вищевказані рішення не мають жодного відношення до виниклих правовідносин.

Outcome: partial