Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить поділити нерухоме майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? частку однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Як частку спільного майна подружжя, поділити спільне рухоме майно подружжя та виділити їй пральну машинку «Самсунг» (2006 рік) вартістю 2700 грн.; стіл комп'ютерний (2008 рік) вартістю 1000 грн.; стіл кухонний (2008 рік) вартістю 700 грн.;меблевий гарнітур (стінка 2007 рік) вартістю 4000 грн.; диван-ліжко (кутовий 2014 рік) вартістю 4000 грн., відповідачу виділити майно холодильник двохкамерний (2012 рік) вартістю 6000 грн., килим 1,5 м. х4,0 м. (2008 рік) вартістю 400 грн.; меблевий кухонний куток (2011рік) вартістю 3500 грн.; меблеву прихожу (2014 рік) вартістю 2500 грн. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 року по 09.10.2014 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу 24.02.2007 року вона з відповідачем купили однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS], яку було оформлено на її колишнього чоловіка. Будь-яких домовленостей між нею та чоловіком відносно часток спільного майна між ними не було. Шлюбний договір вони не укладали. Вона та малолітній син зареєстровані в цій квартирі, але відповідач перешкоджає їх проживанню у ній, ключів від квартири не надає, сам в квартирі фактично не проживає, їздить на заробітки, матеріальної допомоги на утримання дитини з червня 2014 року не надавав. Зараз вона проживає з сином у літній кухні свого бувшого співмешканця. Крім квартири нею з відповідачем в період шлюбу за спільні сімейні кошти куплено вищезазначене майно. Оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку розділити майно, що є спільною власністю подружжя, тому вона змушена звернутись з позовом до суду. Не погодившись із позовом відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що вказана квартира була дійсно придбана у шлюбі, проте за грошові кошти, які були його приватною особистою власністю. Йому та членам його сім'ї належала двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ця квартира була приватизована у 12.04.2002 року ним - [PERSON], [PERSON] його мати, [PERSON] його батько та [PERSON] його братом, а право власності на це нерухоме майно зареєстровано 08.05.2002 року.18.12.2006 року вказана квартира була продана за договором купівлі-продажу. Вартість квартири склала 176 750 гривень, що складало у еквіваленті 35000 доларів США.1/4 частина грошових коштів від продажу цієї квартири, тобто 8750 доларів США були передані йому для придбання іншого нерухомого майна. На період пошуку квартири або будинку для покупки, ці грошові кошти були вкладені в банк. Для рівності суми у банк було вкладено 9000 доларів США. Коли квартира для купівлі була обрана, він отримав у банку грошові кошти, за які і була придбана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Отже, відповідач вказує, що ця квартира була придбана за грошові кошти, які є його особистою приватною власністю, оскільки були отримані ним від продажу особистої приватної власності - нерухомого майна (двокімнатна квартира), право власності на яке він набув у порядку приватизації до укладання шлюбу. Грошові кошти від продажу квартири він не витратив, а зберігав у банківській установі до моменту купівлі квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. При цьому вартість придбаної однокімнатної квартири дорівнює сумі грошових коштів, які були отримані ним від продажу іншої квартири, 1/4 частина якої була його особистою приватною власністю. Отже, відповідач [PERSON] вважає, що спірна однокімнатна квартира придбана за грошові кошти, які є його особистою приватною власністю і тому вона не є спільним сумісним майном подружжя. Щодо поділу рухомого майна подружжя, просив суд врахувати, що йому необхідні меблі для особистого проживання, оскільки він є інвалідом 3-ї групи з дитинства, його доходи вкрай обмежені, тому придбати нові меблі та предмети вжитку для нього складно. 12.10.2017 року провадження у справі відкрито. 17.04.2018 року задоволено клопотання сторін про виклик у судове засідання свідків. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі з підстав вказаних у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов просили задовольнити частково. Заперечували проти задоволення вимоги про поділ нерухомого майна, а саме квартири, посилаючись на те, що вона не є спільною власністю подружжя, оскільки була придбана за грошові кошти, які є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки були отримані ним від продажу особистої приватної власності. Щодо поділу рухомого майна подружжя уточнили, що вони не заперечують проти запропонованого позивачкою варіанту поділу. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.8) [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.9) З довідки КП «Зміївське БТІ» від 07.09.2017 року №2431, вбачається, що квартира [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року належала в цілому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Дійсна інвентаризаційна вартість квартири розрахована по матеріалам інвентаризаційної справи та складає 58 176 грн. (а.с.10) 12.04.2002 року квартира, яка розташована у [ADDRESS], була приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], а право власності на це нерухоме майно зареєстровано 08.05.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 квітня 2002 року.(а.с.46) Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.12.2006 року квартира [ADDRESS] було продано за 176 750 гривень, що складало у еквіваленті 35000 доларів США. (а.с.117) З виписки по рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що 23.01.2007 року [PERSON] було знято з депозитного рахунку 9003 долари США 95 центів. (а.с.118) 24.02.2007 року [PERSON] придбав квартиру за 40 000 грн. у [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу.(а.с.119) З наряду-наказу від 20.10.2013 року вбачається, що [PERSON] придбала у кредит прихожу «Надія» МДФ венге, кутовий диван «Максимус» на загальну суму 7 975 грн. та залишила аванс 1100 грн. (а.с.59) З договору від 05.09.2010 року вбачається, що [PERSON] було придбано 2 метало пластикових вікна на адресу [ADDRESS].(а.с.84) Відповідно до кредитного договору між [PERSON] та банком «Русский стандарт», укладеного 20.10.2013 року, нею отримано кредит у сумі 7075 грн., також позивачкою надано графік платежів за вказаним договором. (а.с.60-61, а.с.- 62) У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач це її син. До 2006 року вона, її чоловік та двоє синів проживали у [ADDRESS]. Квартиру продали за 35 000 доларів, гроші поділили на чотирьох. Сину [PERSON] вони дали грошову суму у розмірі 8 750 доларів США. Грошові кошти у розмірі 9 000 доларів США він поклав на депозитний рахунок, оскільки мав намір купляти квартиру. У подальшому [PERSON] придбав за ці кошти квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Вказана квартира була без ремонту та опалення. Вона разом зі своїм чоловіком допомагали сину робити ремонт у цій квартирі. Провели опалення, поклали плитку у ванну кімнату та туалет, купували душову кабіну, замінили вікна. За період шлюбу, невістка купила диван та прихожу. Батьки позивачки [PERSON] участі у ремонті квартири та її придбанні не приймали. Аналогічні показам [PERSON] покази у судовому засіданні надав [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] це її сусіди по с.Таранівка. Вони купили квартиру, яка була в занедбаному стані. Потім вони зробили в ній хороший ремонт, провели опалення, замінили вікна, поклали плитку, придбали кухонні меблі, холодильник, прихожу, диван. Це все було придбано у шлюбі. Знає зі слів [PERSON] та [PERSON], що ремонт вони робили за весільні кошти, а також брали кредит. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про поділ майна подружжя, суд виходить з наступного. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно ч.1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частино першою ст.70СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. Відповідно до правової позиції (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Також, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. При вирішенні даного спору, суд враховує також правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, де встановлено наступне. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачка у судовому засіданні, як того вимагає ст. 81 ЦПК України, не довела факту витрат особистих або спільних коштів подружжя на купівлю спірного нерухомого майна. Натомість відповідачем надано докази того, що квартира [ADDRESS] була придбана за грошові кошти, які є його особистою приватною власністю, оскільки вони були отримані ним від продажу особистої приватної власності - нерухомого майна, право власності на яке він набув у порядку приватизації до укладання шлюбу. Ці факти підтверджуються наданими відповідачем доказами та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Отже, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про поділ нерухомого майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачкою право власності на ? частину квартири, слід відмовити за недоведеністю, оскільки квартира [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо позовних вимог про поділ спільного рухомого майна подружжя, відповідач не заперечував проти поділу рухомого майна, як запропонувала позивач. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи позицію відповідача щодо цих позовних вимог, суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно (38,27 %) до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial