Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат. Позивачка в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві вказує, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем. 14 жовтня 2014 року позивачка звільнилась з ПАТ «Азовзагальмаш» у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України. Починаючи з серпня 2014 року по жовтень 2014 року їй була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 2780,04 грн., яку до теперішнього часу відповідач не сплатив. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі 2780,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту її звільнення та по день винесення рішення, моральну шкоду в розмірі 1000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти розгляду справи у відсутності представника відповідача та винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. В матеріалах справи маються письмові заперечення, в яких відповідач вказав, що заборгованість ПАТ «Азовзагальмаш» перед позивачкою складає 2780,04 грн., позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 2780,04 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день подання позовної заяви в розмірі 4567,49 грн. визнає. Просить відмовити в задоволенні решти позовних вимог. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст..224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 05.01.2011 року була прийнята на роботу до ПАТ «Азовзагальмаш», 14.10.2014 року звільнена з вказаного підприємства за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. В матеріалах справи мається довідка, видана 03.04.2015 року ПАТ «Азовзагальмаш», відповідно до якої заборгованість по заробітній платі [PERSON] за серпень 2014 року складає 805,29 грн., за вересень 2014 року 938,66 грн., за жовтень 2014 року 1036,09 грн., сума остаточного розрахунку складає 2780,04 грн. з урахуванням обов'язкових податків та інших утримань, станом на 16.04.2015 року розрахунок з позивачкою не проведений. Відповідно до ст..115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 ч.1 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що підлягають сплаті від підприємства, закладу, організації проводиться в день звільнення. Про нараховані суми , що підлягають сплаті робітнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити робітника перед виплатою вказаних сум. Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 2780,04 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в розмірі 2780,04 грн. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У відповідності до розрахунку позивачки середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 41,52 грн. Згідно із матеріалами справи вбачається, що позивачка мала п'ятиденний робочий тиждень, тобто загальна кількість робочих днів позивачки з дня наступного після його звільнення - 15.10.2014 року по день винесення рішення становить 130 днів. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, тобто з 15.10.2014 року по 16.04.2015 року (день постановлення рішення) становить 5397,60 грн. (130 робочих днів за період з 15.10.2014 року по 16.04.2015 року * на середню заробітну плату за один відпрацьований день 41,52 грн.) При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.10.2014 року по 16.04.2015 року в сумі 5397,60 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. На підставі ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З договору про надання правової допомоги №35 від 17.03.2015 року вбачається, що позивач доручає, а адвокат Конуп І.М. бере на себе зобов'язання по наданню позивачу правової консультаційної допомоги, складання процесуальних документів, а позивач в свою чергу зобов'язується прийняти зазначені послуги та сплатити їх в розмірі і порядку, передбаченому цим договором. Таким чином, позивачу була надана адвокатом Конуп І.М. правова допомога, а саме: юридична консультація в розмірі 48,72 гривень, складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду - 97,44 грн., складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи - 97,44 грн., загальна вартість виконаних робіт - 292,32 грн., що підтверджено актом прийому-передачі виконаних робіт №35 від 17.03.2015 року. Таким чином, суд, вважає за можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов'язані з: юридичною консультацією у розмірі - 48,72 гривень, складанням позовної заяви та підготовкою пакету документів для звернення до суду - 97,44 грн., складанням запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи - 97,44 грн., а усього стягнути суму у розмірі 292,32 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial