Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , який в подальшому уточнила, про визначення частки в спільному майні подружжя, встановлення порядку користування спільною власністю, посилаючись на те, що з 04 серпня 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2019 року. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що під час перебування у шлюбі 21.04.2010 року ними на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти було набуто двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Перед придбанням квартири нею були зняті кошти з депозитних рахунків в банківських установах орієнтовно 10 000 доларів США. Вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю, набутою подружжям у шлюбі, та таким, що підлягає поділу, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні у відповідності до ст. ст. 69-71 Сімейного кодексу України - по 1/2 частці. Оскільки вказана квартира має один вхід (вихід) і є неподільною в натурі відповідно до державних будівельних норм, вважає за необхідне на підставі ст. 66 Сімейного кодексу України встановити порядок користування з одночасним визначенням їй на праві власності частки в цій квартирі, а саме, виділити їй більшу житлову кімнату, площею 16, 8 кв.м., так як з нею проживає неповнолітній син, відповідачу виділити житлову кімнату, площею 11, 7 кв.м., місця загального призначення залишити в спільному користуванні. Враховуючи викладене, просить Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на те, що спору відносно майна між ними немає, вони й на даний час проживають разом з дитиною у спірній квартирі та частково продовжують вести спільне господарство. Разом з тим, хоча квартира була придбана за час перебування ними у шлюбі, однак не за спільні кошти. Кошти в сумі 61 655, 00 грн. йому дала його рідна тітка [PERSON] , яка згодом взамін отримала його однокімнатну квартиру, набуту до шлюбу. Різниця між ціною придбання спірної квартири і отриманих від тітки коштів складає 9 974, 00 грн., яка за певних умов може бути віднесена до загальної маси спільного майна. З огляду на мізерність частки у квартирі, на яку може претендувати позивач, вимога щодо порядку користування квартирою є безпідставною. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що з 04 серпня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2019 року у справі № 161/4437/19. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Заявлена до розподілу двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , як спільно нажите майно, та підстави його набуття підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: договором від 21.04.2010 року купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., витягом про реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстру правочинів № 8459654, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26067028, технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-12). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно, що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не оспорюється. Оскільки сторони не досягли згоди щодо його розподілу у добровільному порядку, воно підлягає розподілу за рішенням суду. Сторонами, всупереч вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували презумпцію належності спірної квартири до їх спільного, як подружжя, майна, або його частка у придбанні даного майна є більшою. Покази допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд розцінює як упереджені, оскільки свідки перебувають зі сторонами у родинних та близьких відносинах, а тому об`єктивно стверджувати про джерела фінансування спірної квартири не можна. Встановивши обставини справи, виходячи із наведених вимог закону, засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по Ѕ частки в квартирі [ADDRESS] , як спільному майні подружжя. Позовна вимога про встановлення порядку користування спільною власністю на даний час є передчасною, оскільки цим судовим рішенням суд встановив режим спільної часткової власності на спірну квартиру, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості стосовно існування між сторонами спору щодо користування їх частками в квартирі. З огляду на положення ст.ст. 15, 16 ЦК України, які передбачають захист судом порушеного, невизнаного або оспорюваного права, суд відмовляє в задоволенні цієї вимоги, як передчасної. На підставі наведеного та

Outcome: partial