Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, просила: - припинити її право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] - стягнути з [PERSON] на її користь 3731828,50 грн. компенсації вартості 1/2 частини квартири [ADDRESS] - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] - стягнути з [PERSON] на її користь упущену вигоду у розмірі 10800 доларів США. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням суду, яке набрало законної сили, за нею та відповідачем визнано право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] Згідно технічного паспорту спірна квартира складається із чотирьох кімнат, загальною площею 165,2 кв.м. вартістю 7463657 грн. Позивач вказує, що вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належною їй часткою спірної квартири, оскільки відповідач агресивно поводиться, погрожує їй фізичною розправою. З 2005 року і по теперішній час, тобто на протязі 11 років відповідач одноособово проживає та користується вказаною квартирою, в тому числі 1/2 частиною квартири належної позивачу. Якби позивач здавала в оренду свою частину квартири, то отримувала б 300 доларів США в місяць, що за останні три роки становило б 10800 доларів США, а тому вважає, що є всі законні підстави для стягнення з відповідача на її користь упущеної вигоди в розмірі 10800 доларів США. [PERSON] також пред'явив до [PERSON] зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути на його користь 18244061 грн. у відшкодування завданих збитків, а також судові витрати за розгляд апеляційної скарги у розмірі 4384,80 грн. та за розгляд касаційної скарги в розмірі 4384,80 грн., за розгляд зустрічного позову у розмірі 4800 грн. Зустрічний позов мотивований тим, що [PERSON] спричинені збитки, як власнику спірної квартири, у зв'язку із накладенням на неї арешту, через що він не має змоги нею розпоряджатися. [PERSON] зазначає, що багаторазово звертався до суду із заявами про зняття арешту з майна, адже йому завдано багатомільйонних збитків - фактично зруйновано матеріальний рівень його життя та дітей, натомість [PERSON] та її представники постійно немотивовано заперечують проти зняття арешту, чим спричиняють ще більші збитки. В судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримала та просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечила, просила відмовити. [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив відмовити у задоволенні, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оголосивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2011 було поділено спірне майно подружжя [PERSON], у тому числі визнано за позивачем право власності на автомобіль Хонда Стреам, 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 111100 грн., в цій частині рішення набрало законної сили і є чинним. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17.10.2012 з виправленнями, внесеними згідно з ухвалою апеляційного суду від 15.01.2014, яке набрало законної сили і є чинним, за позивачем та відповідачем було визнано право власності кожного на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. При цьому апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира є неподільною річчю і не може бути поділена між подружжям у натурі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року, яке набрало законної сили і є чинним, відповідача [PERSON] зобов'язано не чинити перешкод позивачу [PERSON] у здійсненні права власності на спірну квартиру та відповідно вселено позивача у спірну квартиру. Згідно зі звітом про оцінку майна ідентифікатор за базою ФДУ України № 359062_20012015_59 зі строком дії протягом 6 місяців з дати оцінки, ринкова вартість спірної квартири станом на дату оцінки 20.01.2015 становить 7463657 грн. Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2016, позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності, стягнення компенсації вартості 1/2 частини, про стягнення коштів за відсутності присудженої речі та визнання права власності - задоволено частково. Припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3731828,50 грн. компенсації вартості 1/2 частини квартири [ADDRESS] Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] Вирішено питання стосовно судових витрат. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016 вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно з ч. 3 ст. 345 ЦПК України у разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд, скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і передання справи для продовження розгляду в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції. Частиною 4 ст. 338 ЦПК України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, колегія суддів касаційного суду виходила з того, що суди залишили поза увагою та не надали оцінки доводам сторін про те, що відповідно до ст. 364 ЦК України компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою, а також не з'ясовано, чи має відповідач реальну можливість сплатити позивачу грошову компенсацію у сумі 3731828,50 грн. та чи не призведе покладення на нього такого обов'язку до звернення стягнення на квартиру і примусового її продажу. Вказані висновки і мотиви в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими, а тому вирішуючи спір суд зобов'язаний їх застосувати. За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ході судового розгляду встановлено, що в результаті поділу спільного майна подружжя (сторін у справі), апеляційним судом кожному було виділено по 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Тобто вказане майно перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача, при цьому як встановлено рішенням апеляційного суду є неподільним. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. В судовому засіданні [PERSON] неодноразово зазначав, що він не має реальної можливості сплатити [PERSON] грошову компенсацію за її частку у сумі 3731828,50 грн. Хоча ч. 2 ст. 364 ЦК України встановлена обов'язковість згоди на компенсацію лише співвласника, який бажає виділу його частки, тобто суб'єкта, що ініціює таке питання , суд на виконання настанов суду касаційної інстанції встановив, що [PERSON] не надав згоду на компенсацію співвласнику вартості 1/2 частини спірної квартири, оскільки такий тягар буде для нього непосильним та може призвести до звернення стягнення на квартиру у випадку несплати суми компенсації, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позову [PERSON] про припинення права власності, стягнення компенсації та визнання права власності. Вирішуючи спір в частині вимог первісного позову [PERSON] про стягнення упущеної вигоди та вимог зустрічного позову [PERSON] про відшкодування завданих збитків суд виходить з наступного. Поняття збитків визначене ч. 2 ст. 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Із вказаної норми вбачається, що збитки поділяються на реальні та упущену вигоду. Обидві сторони у справі вважають, що діями опонента їм спричинені збитки. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Як зазначав Верховний Суд України у своїй постанові від 22.01.2013 по справі №3-72гс12, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Загальне поняття «збитки» складається із двох складових. По-перше, це так звана «реальна шкода», під якою розуміється дві групи витрат: 1) витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою. Це може вартість знищеної речі, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням речі (наприклад, вартість втраченого ремонту внаслідок знищення шарового крану стояку водопостачання в квартирі та затоплення квартири) тощо; 2) витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Тут мається до уваги перш за все вартість ремонту речі, причому як такого, який особа вже зробила та може підтвердити проведені витрати відповідними документами, так і такого, який особа ще має зробити. В останньому випадку його вартість має підтверджуватися відповідними розрахунками, кошторисами тощо. Також під дане визначення підпадають ті грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконання ним зобов'язання перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права. Крім того, поняття «збитки» включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права (наприклад, особа домовилася про надання грошей в позику під проценти, але не надала гроші в позику, оскільки боржник з нею не розрахувався. Саме сума запланованих, але неотриманих процентів в даному випадку буде складати упущену вигоду). Враховуючи те, що [PERSON] не надала суду докази того, що між нею, [PERSON] та третьою особою існували договірні зобов'язання щодо надання належної їй частки спірної квартири в оренду третій особі на відплатній основі по 300 доларів США за місяць на протязі трьох років, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для ствердження про наявність упущеної вигоди, а тому відмовляє в задоволенні вимог позову [PERSON] в цій частині. Не підлягає задоволенню також зустрічний позов [PERSON] про відшкодування завданих збитків, оскільки обставина наявності арешту на спірну квартиру накладеного судом в порядку вжиття заходів забезпечення позову за наслідком вирішення відповідної заяви сторони [PERSON] є результатом реалізації особою її законних прав встановлених цивільним процесуальним законом та не може входити до складу цивільного правопорушення. При цьому обставин визначених ч. 1 ст. 155 ЦПК України в ході судового розгляду встановлено не було та [PERSON] в обґрунтування його зустрічного позову не зазначалися. Крім того, не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь витрат за розгляд апеляційної скарги у розмірі 4384,80 грн. та за розгляд касаційної скарги в розмірі 4384,80 грн., за розгляд зустрічного позову у розмірі 4800 грн., оскільки такі витрати відносяться до категорії судових, пов'язаних із розглядом справи, а питання щодо їх розподілу вирішується відповідно до ст. 88 ЦПК України в залежності від результату розгляду спору по суті та не підлягає вирішенню в порядку судового захисту шляхом пред'явлення позову. Суд вважає за необхідне також зазначити, що позиція [PERSON] висловлена у його зустрічному позові щодо припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в рахунок спричинених йому збитків не може сприйматись, як надання згоди на компенсацію співвласнику вартості його частки в розумінні ст. 364 ЦК України за первісним позовом, у зв'язку із різною цивільно-правовою природою відшкодування збитків (шкоди) та стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна в результаті її виділу. Такі категорії є відмінними та не підлягають взаємозаміщенню. Враховуючи все вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав як для задоволення первісного позову, так і зустрічного.

Outcome: dismissed