Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення з [PERSON] додаткових витрат, пов'язаних із лікуванням неповнолітніх дітей. В обґрунтування позову вказувала, що розмір аліментів, який сплачується відповідачем, не покриває додаткових витрат, понесених позивачем внаслідок лікування доньок від простудних захворювань, а також внаслідок систематичного лікування доньки [PERSON] від хронічних захворювань. Просила стягнути з [PERSON] половину додаткових витрат в загальній сумі 8789,99 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, надала пояснення в межах позову. Відповідач заперечив проти позову, надав письмовий відзив, в якому вказав, що позов не визнає, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів понесених нею додаткових витрат на лікування дітей, при цьому причиною захворювання дітей є недогляд позивача. Також просив врахувати його скрутне матеріальне становище, низькі доходи та незадовільний стан здоров'я. В судовому засіданні відповідач заперечив позов з мотивів, наведених у відзиві, також пояснив, що медичні документи про лікування доньки [PERSON] та її діагнози вважає фальсифікованими, а метою позову - отримання позивачем коштів на власні потреби. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши подані письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому сторони скористались можливістю надання письмових заяв та доказів на підтвердження власних вимог та заперечень. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2001 року по 22 лютого 2016 року, мають неповнолітніх доньок - [PERSON], [INFO] року народження та [PERSON], [INFO] року народження, які проживають з матір'ю. На утримання дітей відповідно до рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 травня 2019 року відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти у розмірі 1/3 всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п.1 ст.3 Конвенції про права дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями ст.ст.180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі; участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Аналіз ст.185 СК України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини, при цьому оплата додаткових витрат є не правом, а обов'язком батьків. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON]., як батько неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дітей, які відмінні від звичайних витрат, що охоплюються аліментами, в рівних частках з позивачем. В даному випадку такі додаткові витрати пов'язані з лікуванням дітей. Щодо доведеності додаткових витрат та їх розміру, суд прийшов до наступних висновків. За змістом закону, докази, що подаються сторонами повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Як вбачається зі ст.ст.76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем надано суду довідки, видані медичними установами, які підтверджують факт захворювання неповнолітніх дітей сторін, а саме довідки Сопачівської лікарської амбулаторії КЗ Володимирецький РЦ ПМСД № 320 від 07.09.2018 року, № 332 від 17.09.2018 року, № 380 від 08.10.2018 року, № 453 від 12.11.2018 року, №Д 17 від 18.01.2019 року, № 69 від 04.02.2019 року. № 70 від 04.02.2019 року, № 240 від 13.03.2019 року, № 432 від 25.04.2019 року, № 495 від 22.05.2019 року, епікриз № 24 ДЗ «СМСЧ № З МОЗ України», довідки №15 від 12.09.2019 року та №18 від 24.09.2019 року за змістом яких [PERSON] та [PERSON] протягом 2018-2019 рр. хворіли респіраторними захворюваннями. Аналіз наданих позивачем чеків на придбання ліків засвідчує, що медичні препарати за цими чеками придбавались позивачем у періоди, які співпадають із датами захворювань. Аналогічно, відповідають лікарським призначенням обстеження та препарати, придбані для [PERSON] у зв'язку із її хронічними захворюваннями - тонзилогенною кардіоміопатією та артралгією, а також у зв'язку з переломом ноги. Зокрема, з копій консультативних висновків спеціалістів Рівненської обласної дитячої лікарні вбачається, що щонайменше з березня 2017 року [PERSON], [INFO] р.н. сисатематично проходить обстеження у лікаря-кардіолога, яким їй призначались додаткові обстеження та медичні препарати, відображені в розділі 8 «Рекомендації». Як вбачається з наданих позивачем письмових доказів, доньці проводились такі обстеження як: Холтер ЕКГ серця від 19.06.2019 року, УЗД органів черевної порожнини від 06.08.2018 року та 24.05.2019 року, УЗД суглобів від 02.11.2017 року, 06.06.2018 року та 29.08.2019 року, УЗД щитовидної залози від 08.05.2019 року, доплерехокардіографію серця від 02.11.2017 року, 30.03.2017 року, 06.06.2018 року, 10.09.2018 року та 08.05.2019 року, реоенцефалографію голови від 30.03.2017 року, 08.05.2019 року та від 29.08.2019 року, ультразвукову ехоенцефалографію від 30.03.2017 року, 08.05.2019 року та від 29.08.2019 року. ЕЕГ голови від 30.03.2017 року, ЕКГ серця від 02.11.2017 року та від 06.06.2018 року. Також позивачем надано квитки для проїзду за маршрутом Володимирець-Рівне-Володимирець, дати яких співпадають із датами обстеження [PERSON] в обласній дитячій лікарні. Твердження відповідача, що вказані документи підроблені позивачем за змовою з лікарями для збільшення можливих додаткових витрат на дітей, а також його пояснення про те, що до м.Рівне на обстеження позивач та донька могли їздити машиною, є надуманими і не підтверджуються жодним доказом. Надані позивачем докази суд вважає належними, допустимими, достовірними та достатніми, які в своїй сукупності підтверджують придбання медичних препаратів на лікування дітей, а також витрати на огляд, обстеження та проїзд на загальну суму 14859,97 грн., які є додатковими витратами, що відмінні від аліментів. Оскільки вказані витрати фактично понесені позивачем, їх половина на загальну суму 7429,99 грн. підлягає стягненню з відповідача. При цьому суд приймає до уваги, що як вбачається з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при стягненні додаткових витрат на утримання дитини ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Оскільки сторони не домовились про розмір участі кожного з батьків у додаткових витратах на утримання дітей, суд вважає, що такі витрати повинні бути розподілені між батьками порівну. Що стосується інших витрат на проведення обстежень та лікування дітей на загальну суму 2720 грн., то будь-які докази таких витрат позивачем не надані і відсутні, що сама [PERSON] підтвердила як в позові, так і в своїх поясненнях. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в цій частині суд вважає недоведеними, і приходить до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач не сплачувала судовий збір при подачі вказаного позову, суд при ухваленні рішення присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день винесення рішення. З огляду на викладене,

Outcome: partial