Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 22.10.2014 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №2300 чотирьох металопластикових вікон загальною вартістю 6380 гривень. Позивач вказує, що згідно п.1.1 вищевказаного договору покупець ([PERSON]Є) замовляє і зобовязується оплатити, а продавець ([PERSON]Ю) зобовязується передати у власність товар, а згідно п.3.3 даного договору продавець рахується виконавшим свої зобовязання по цьому договору з моменту підписання покупцем акту прийому-передачі та акту виконаних робіт. Також позивач зазначає, що для оплати вартості даних металопластикових вікон 22.10.2014 року між нею та ПАТ «Платинум банк» було укладено договір споживчого кредиту, де в п.п.е) п.1.2 зазначено, що цільове призначення кредиту вікна Аeg, загальною вартістю 6380 гривень, а в 2.1 вказано, що кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця (тобто [PERSON]Ю) за реквізитами, зазначеними в рахунку-фактурі на товар, тобто, позивач, як покупець, виконала свої обовязки згідно договору купівлі продажу, однак станом на 10.11.2015 року металопластикові вікна, передбачені договором, їй не встановлені. Позивач вказує, що неодноразово телефонувала до [PERSON], однак по телефону чула тільки одні обіцянки, а пізніше [PERSON] ще один раз приїздив зробити заміри вікон, пояснивши, що попередні заміри загубив. З приводу даних дій відповідача позивачка звернулась до Ковельського МВ УМВС України у Волинській області, однак постановою слідчого від 12.02.2015 року кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.1 ст.190 КК України, підставою для прийняття такого рішення стало наявність договору купівлі-продажу, а тому такі спори підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Оскільки умови договору купівлі-продажу [PERSON] не виконані і останній в добровільному порядку не бажає повернути гроші, позивачка змушена звертатись до суду та просить заявлений нею позов задовольнити повністю та стягнути з [PERSON] борг в сумі 9759,69 гривень (з яких 6380 гривень основний борг, 3079,10 гривень втрати від інфляції, 185,11 гривень проценти за користування коштами, 115,48 гривень пеня) та судовий збір в сумі 487,20 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, подали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду даної справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, із урахуванням чого судовий розгляд справи було ухвалено проводити у відсутності відповідача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.58,59 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно договору купівлі-продажу №2300, який було укладено 22.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] замовила та зобовязувалась оплатити товар (4 металопластикових вікна), а [PERSON] зобовязувався виконати всі умови договору та передати у власність вказаний товар (а.с.6). Відповідно до п.5.2 договору купівлі-продажу №2300 за затримку більш як на 10 днів продавець оплачує пеню в розмірі 0,01% від загальної суми договору за кожен день затримки, а п.5.1 передбачає строк поставки 14 робочих днів для стандартних моделей. Із позовної заяви убачається, що для оплати вартості вищевказаних металопластикових вікон 22.10.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Платинум банк» було укладено договір споживчого кредиту, де в п.п.е) п.1.2 зазначено, що цільове призначення кредиту вікна Аeg, загальною вартістю 6380 гривень. Відповідно до п.2.1 вищевказаного кредитного договору, кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця (а саме [PERSON]Ю.) за реквізитами, зазначеними в рахунку-фактурі на товар, тобто, позивач [PERSON], як покупець, виконала свої обовязки згідно договору купівлі продажу, однак станом на 10.11.2015 року металопластикові вікна, передбачені договором купівлі-продажу їй не встановлені (а.с.7-8). Згідно ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення боргу в сумі 6380 гривень та 115,48 гривень пені, - з відповідача [PERSON] є обґрунтованими і підтверджені належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Разом із тим, задоволення таких вимог в контексті положень ст.693 ЦК України полягає не в стягненні боргу з відповідача на користь позивача, а в зобовязанні відповідача повернути позивачеві отримані кошти у звязку із невиконанням умов договору №2300 від 22.10.2014 року. Вимога позивача про стягнення із відповідача [PERSON] 3079,10 гривень втрат від інфляції та 185,11 гривень процентів за користування коштами, не підтверджена жодними допустимими та належними доказами, а тому до задоволення не підлягає, оскільки, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, на яку покликається позивачка [PERSON] у позовній заяві, 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати, підлягають стягненню лише за прострочення виконання грошового зобовязання, - тоді як у даному випадку мають місце договірні відносини між сторонами щодо виконання робіт (надання послуг). Відтак, вимога про стягнення з відповідача [PERSON] 3079,10 гривень втрат від інфляції та 185,11 гривень процентів за користування коштами до задоволення не підлягає. Крім цього, згідно платіжного доручення №197 від 12.11.2015 року вбачається, що позивачем було сплачено при подачі позовної заяви до суду судовий збір в розмірі 487,20 гривень. Судовий збір відповідно до вимог ст.88 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial