Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із указаним позовом в якому із урахуванням уточнених вимог просила суд стягнути із [PERSON] на свою користь 5 000 доларів США. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що згідно договору, укладеного між нею та [PERSON], 04 вересня 2013 року останній у якості позички отримав від позивача 5 000 доларів США. Зазначену кількість іноземної валюти 04.09.2013 [PERSON] особисто передала відповідачу, на підтвердження чого [PERSON] надав власноруч складену розписку, за якою зобов'язався повернути отриману позичку до 04.09.2014 року, однак своє зобовязання у строки визначені укладеною письмовою угодою відповідач не виконав. Позивач звертала увагу суду на те, що відповідно до укладеного договору позички [PERSON] передала відповідачу 5\~000 доларів США не як платіжний засіб, а як річ валютні цінності, оскільки на території України, відповідно до Конституції України та ст 192 ЦК України законним платіжним засобом є лише грошова одиниця гривня, а згідно ст. 836 ЦК України, у випадку якщо після припинення договору користувач не повертає річ. позичкодавець має право вимагати її примусового повернення. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Додали, що сімї сторін по справі знайомі між собою давно та між ними неодноразово укладались різні угоди, в т.ч. позички. В межах укладеної угоди, яка є предметом спору, відповідач нічого не сплатив на користь позивача. Відповідач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали. Однак відповідач [PERSON] визнав, що складав розписку від 04.09.2013, проте гроші за нею не одержував, а одержувала його мати. За словами відповідача розписка кожен рік переписувалась і він кожен рік віддавав позивачу гроші. Звертав увагу суду на те, що оскільки було кілька розписок, то допитана в якості свідка [PERSON] не могла знати про яку із розписок йде мова. До того ж свідок не була присутня під час написання розписки, що є предметом спору. Допитана в якості свідка гр. [PERSON] дала в судовому засіданні показання, що приїхала в гості до позивача в кінці літа на початку осені 2013-2014 року. Побачила у вікні відповідача із власною матірю, які як стало відомо свідку зі слів позивача приїхали позичати у останньої кошти. Відповідач [PERSON] та його мати сиділи із позивачем у другій кімнаті, потім вийшли та поїхали. Сам факт передачі грошей свідок не бачила. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.09.2013 року [PERSON] видав власноруч написану розписку про те, що він позичив у [PERSON] 04.09.2013 року 5 000 доларів США на один рік до 04.09.2014 року. Зазначені обставини визнали сторони, а тому вони не підлягають доказуванню в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання,які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи фактичні обставини справи суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 827 ЦК України, відповідно до якої за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Зміст позовної заяви [PERSON] та надані нею докази свідчать про те,що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються статтею 1046 ЦК України, яка передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Основною кваліфікуючою ознакою договору позички є його безоплатність. До того ж об'єктом цього договору завжди є індивідуально визначені речі, тоді як за договором позики передаються речі, наділені родовими ознаками, частіше за все гроші. По закінченні договірних відносин користувач повертає позичкодавцю ту ж саму річ, а позичальник позикодавцю рівну кількість речей того ж роду та якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується оригіналом розписки, яка досліджена судом. В порушення ст.526 ЦК України, яка передбачає принцип виконання зобовязання відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, гр. [PERSON] не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, тому порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. Стягуючи на користь позивача еквівалент отриманої суми в іноземній валюті в розмірі 108\~850 грн. згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, суд керується ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, відповідно до яких грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-145цс14. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial