Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей подружжя у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 грн. щомісячно. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 12.10.2006 вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу подружжя має трьох дітей, які на даний час не досягли повноліття, останнім часом відносини між подружжям значно погіршувались, що призвело до фактичного припинення шлюбу, спільне господарство не ведеться, відповідач застосовує домашнє насильство, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Крім того, відповідач не приймає належної участі в утриманні дітей, постійної роботи, інших утриманців не має, має задовільний стан здоров`я. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу він визнає, проте не згідний з їх обґрунтуванням, заперечив проти залишення позивачці після розірвання шлюбу шлюбного прізвища, у відзиві на позов просив при розірванні шлюбу дітей сторін залишити проживати з ним, зазначив, що підстави для стягнення з нього аліментів у розмірі 8000,00 грн. щомісячно відсутні, зазначив, що працевлаштований та має середньомісячний дохід у розмірі приблизно 5400,00 грн., не заперечував проти стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] пред`явив до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя, у якому просив поділити набуте за час шлюбних відносин майно, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а також визнавши за ним право власності на Ѕ рахунку (вкладу) у банківській установі у розмірі 3000 євро. Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що за час шлюбу [PERSON] відкрито рахунок (вклад) у одній з фінансових установ, на який покладено спільні кошти подружжя в сумі 3000 євро. Крім того, за час шлюбу сторонами придбано вищезазначену квартиру, право приватної власності на яку зареєстровано за [PERSON] . На підставі ст..60 СК України вказане вище майно є спільною власністю його та [PERSON] , і він має право на поділ цього майна, виходячи з рівності часток. Ухвалою суду від 28.10.2019 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали вимоги первісного позову та заперечили проти задоволення зустрічного позову. [PERSON] пояснила, що на даний час вона знаходиться у пошуках роботи, перебуває на обліку в центрі зайнятості, крім того, підзаробляє і в середньому має дохід у розмірі 7000,00 грн. на місяць, діти сторін мають незадовільний стан здоров`я, будь-яких вкладів у банківських установах вона не має, а квартира, право власності на Ѕ частину якої [PERSON] бажає визнати, хоча і набута нею за час шлюбу, проте за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю. Ці кошти, як пояснила позивачка за первісним позовом, вона збирала з одноразової допомоги при народженні дітей, частину коштів позичала та в подальшому повертала позики. Представник позивача [PERSON] висловила міркування про наявність підстав для задоволення первісного позову в повному обсязі та їх відсутність для задоволення зустрічного позову, оскільки докази спільності набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , у справі відсутні, і дана квартира є особистою власністю [PERSON] , про що зазначено у договорі її купівлі-продажу. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу між сторонами, вимогу про стягнення з нього аліментів визнав частково з обґрунтувань, зазначених у відзиві на позов. Вимоги свого зустрічного позову він підтримав в повному обсязі та пояснив, що квартиру було придбано за зароблені ним на заробітках кошти, а також кошти, отримані ним від продажу належної йому на праві приватної власності малосімейної квартири. Він пояснив, що йому відомо про наявність оформленого на ім`я [PERSON] депозиту, проте у якій саме фінансовій установі він оформлений, [PERSON] невідомо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного та зустрічного позовів. При цьому суд встановив та врахував наступне. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 12 жовтня 2006 року перебувають у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 12.10.2006 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області. Від шлюбу подружжя має дітей - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04.06.2007 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04.11.2010 відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, а також сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.08.2015 відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки позивач просить позов задовольнити, розірвавши шлюб, вказує на неможливість його збереження, а відповідач позовні вимоги у цій частині визнає, суд прийшов до висновку, що шлюб необхідно розірвати, оскільки його збереження суперечить інтересам сторін. При цьому підстави для вирішення питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін з батьком у суду відсутні, з огляду на положення ч.1 ст.13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, оскільки таку вимогу у зустрічному позові [PERSON] не заявляє. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Позивач бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд бере до уваги вік дітей, враховує стан їх здоров`я, зокрема, бере до уваги наявність у дітей [PERSON] , [PERSON] ювенільного ідіоматичного сколіозу, а у [PERSON] - хронічного тубулоiнтерстиціального нефриту та нервово-м`язову дисфункцію сечового міхура, що підтверджено довідками медичного закладу від 30.10.2019, відсутність документально підтверджених відомостей про незадовільний стан здоров`я сторін, враховує розмір заробітку [PERSON] , який згідно з довідкою ТОВ «Атомремонт» № 386/730 від 07.11.2019 за повний відпрацьований місяць роботи у жовтні 2019 року склав 7560,00 грн., відсутність у сторін інших утриманців, що встановлено з їх пояснень в судовому засіданні. Суд також бере до уваги, що на момент вирішення справи розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років складає 1779,00 грн., а для дитини віком від 6 до 18 років - 2218,00 грн. Суд враховує, що мати дітей [PERSON] також зобов`язана брати участь у матеріальному забезпеченні дітей та має таку можливість, оскільки, як встановлено з її пояснень, щомісячно отримує дохід. Виходячи із засади рівності обов`язків подружжя по утриманню дітей, а також беручи до уваги обраний позивачкою за первісним позовом спосіб стягнення аліментів та вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку про необхідність і достатність визначення аліментів на утримання неповнолітніх дітей сторін, що підлягатимуть стягненню з їх батька, у твердій грошовій сумі у розмірі 3750,00 грн. щомісячно. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд враховує наступне. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У підтвердження набуття подружжям [PERSON] за час шлюбу грошових коштів, які зберігаються на депозитному рахунку у банківській установі, позивач за зустрічним позовом [PERSON] будь-яких доказів не подавав, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] такі обставини оспорюються. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про недоведеність [PERSON] наявності у сторін депозитних рахунків та розміщених на них коштів, а тому вважає, що у задоволенні вимоги зустрічного позову про їх поділ слід відмовити. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л.У., [PERSON] придбала шляхом купівлі-продажу квартиру загальною площею 45,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прийнявши її у приватну особисту власність та сплативши за неї грошову суму у розмірі 100000,00 грн. (п.п.1, 5 договору купівлі-продажу). Пунктом 10 вищезазначеного договору передбачено, що покупець [PERSON] купує квартиру за свої особисті кошти та квартира набуває статусу майна, що перебуває у її приватній особистій власності, що підтверджено заявою її чоловіка [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л.У. 16.06.2017 за реєстровим № 1564. Право власності [PERSON] за вищезазначений об`єкт, набуте на підставі договору купівлі-продажу, було зареєстроване у передбаченому законодавством порядку, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 897954474 від 16.06.2017. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] підтвердив подання під час укладення [PERSON] як покупцем договору купівлі-продажу спірної квартири заяви у підтвердження тієї обставини, що [PERSON] купує квартиру за свої особисті кошти та остання набуває статусу приватної особистої власності [PERSON] Одночасно [PERSON] під час розгляду справи заперечує наведену у цій заяві інформацію та стверджує, що квартира придбана за їх спільні кошти, у тому числі зароблені ним особисто, а також кошти від продажу ним іншої квартири, яка перебувала у його приватній особистій власності. У підтвердження таких обставин суду подано копію договору купівлі-продажу кімнати від 15.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л.У., згідно з яким [PERSON] здійснив відчуження шляхом продажу кімнати загальною площею 11,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала йому на праві приватної особистої власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.10.2015 виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації. Як вбачається із змісту вказаного договору купівлі-продажу, продаж вчинено за 24776,66 грн. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст.57 СК України. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 (справа № 235/9895/15-ц), від 05.04.2018 (справа № 404/1515/16-ц) та підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018. Зазначення у договорі купівлі-продажу від 16.06.2017, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана за особисті кошти [PERSON] та є її приватною особистою власністю, на думку суду, вищезазначеної правової презумпції не спростовує. Із змісту договору купівлі-продажу вбачається, що твердження у п.10 про набуття квартирою статусу майна, що перебуває у приватній особистій власності [PERSON] основане на визнанні на момент укладення договору таких обставин її чоловіком [PERSON] . При цьому відповідність дійсності зазначених у заяві [PERSON] від 16.06.2017 обставин про придбання квартири за особисті кошти [PERSON] при укладенні правочину ніким не перевірялась. Нотаріус, засвідчивши справжність підпису особи у цій заяві, підтвердив її складення саме [PERSON] , що останній і не оспорює. Таким чином, наданий договір купівлі-продажу квартири від 16.06.2017 свідчить про те, що 16.06.2017 перед його укладенням [PERSON] стверджував про її придбання за особисті кошти дружини, проте на час звернення до суду із зустрічним позовом та в судовому засіданні стверджує про придбання даного об`єкту за спільні кошти подружжя, при цьому пояснює, що наведені ним у заяві від 16.06.2017 обставини не відповідають дійсності та зазначені ним на прохання [PERSON] . Отже, виходячи з правової презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, суд приходить до висновку, що обов`язок доказування, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] та є об`єктом права її особистої власності, покладається на [PERSON] , яка заперечує її належність до спільного майна подружжя. Разом з тим, будь-яких доказів у підтвердження вищезазначеної обставини, крім копії договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2017, [PERSON] суду не подано та про їх існування не зазначено. З огляду на оспорення такої обставини позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , подання ним у спростування такої обставини договору купівлі-продажу власної кімнати від 15.07.2016, неподання будь-яких доказів окремого проживання сторін станом на момент укладення обох правочинів, ведення ними окремого господарства чи наявності у них окремих бюджетів, суд прийшов до висновку про недоведеність відповідачкою за зустрічним позовом тієї обставини, що квартира за адресою: [ADDRESS] , право приватної власності на яку за нею зареєстроване, що була придбана за час шлюбу подружжя [PERSON] , є її приватною особистою власністю. За таких обставин суд вважає, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наявність підстав для відступлення від засад рівності часток сторін у праві власності на спільне майно сторонами не доведено. За таких обставин суд, враховуючи обраний [PERSON] спосіб захисту свого цивільного права, прийшов до висновку про те, що за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 її частину. Судові витрати слід присудити пропорційно до задоволеної частини первісного та зустрічного позовів. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.24, 57, 60, 69, 70, 110-112, 180-184, 191 СК України,

Outcome: partial