Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору \~Будинковий комітет\~«Беркут», про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про укладення договорів найму» № 429 від 29.10.2014 року в частині п. 4.21., яким позивачці відмовлено в укладенні договору найму на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS], та про зобовязання відповідача укласти з позивачкою договір найму житлового приміщення: квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що під час роботи у професійно-технічному училищі № 6 м. Ужгород (період з 02.02.1993 р. по 05.04.2000 р.) її було поселено у гуртожиток за адресою [ADDRESS], який на підставі рішення Ужгородської міської ради №1497 від 16.09.2010 року був переданий у комунальну власність. З моменту вселення та по теперішній час вона постійно проживає за цією адресою. Вказує, що починаючи з 2010 року по жовтень 2014 рік мали місце обставини, повязанні із проведення реконструкції цього гуртожитку у житловий будинок та укладення із мешканцями такого будинку договорів найму квартир з метою подальшої їх приватизації. Однак рішенням відповідача № 429 від 29.10.2014 року «Про укладення договорів найму» їй було відмовлено в укладенні договору найму квартири [ADDRESS] (п.4.21 рішення). Таке рішення позивачка вважає незаконним, оскільки воно порушує її права на одержання у безстрокове користування житла шляхом укладення договору найму квартири з метою здійснення подальшої приватизації цієї квартири у встановленому законом порядку, а тому просить визнати його недійсним. Також, з метою повного захисту порушених її житлових прав, позивачка просить ухвалити рішення щодо зобовязання відповідача укласти з нею договір найму квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак представник позивача надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Представник будинкового комітету «Беркут» в судове засідання не зявився. Проте надав суду заяву в якій просив справу розглянути за відсутності уповноваженого представника Будинкового комітету «Беркут», позовні вимоги заявлені в межах даної цивільної справи вважає законними та обґрунтованими, а тому проти їх задоволення не заперечує. Зясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами суд дійшов висновку, що цивільний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу в \~межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджується довідкою Ужгородського вищого комерційного училища КНТЕУ № 738 від 11.12.2014 р., що [PERSON] у період з 02.02.1993 р. по 05.04.2000 р. працювала у професійно-технічному училищі № 6 м. Ужгород (у 2002 р. перейменованого на Ужгородське професійний ліцей сфери послуг Закарпатської області, а з 2007 р. Ужгородське вище комерційне училище Київського національного торгівельно-економічного університету) на посаді чергової гуртожитку та у цей період, разом із сином [PERSON], була поселена у гуртожиток за адресою м. Ужгород, Українська, 18. Згідно наявної у матеріалах справи довідки Будинкового комітету «Беркут» (в оперативному управління якого знаходиться відповідний житловий будинок) № 12 від 02.04.2015 р. підтверджено, що [PERSON] дійсно постійно проживає за адресою [INFO]. Рішенням Ужгородської міської ради № 1497 від 16.07.2010 р. було вирішено прийняти у комунальну власність міста частини будівлі гуртожитку по вул. Українській, 18 у м. Ужгород. Також згідно декларації про готовність обєкта до експлуатації від 26.07.2011 р. вбачається, що відповідний гуртожиток було реконструйовано під житловий будинок, який згідно рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 128 від 16.04.2014 р. передано у комунальну власність громади міста та залишено в оперативному управлінні будинкового комітету «Беркут». 29 жовтня 2014 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 429 стосовно укладення договорів найму на 32-х квартирний житловий будинок по вул. Українській 18, БК «Беркут». Водночас, згідно п. 4.21. цього Рішення [PERSON] в укладенні договору найму на квартиру № 17 було відмовлено у звязку з недотриманням вимог статей 64, 65 Житлового кодексу Української РСР та статей 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Судом встановлено, що фактично [PERSON] в укладенні договору найму на квартиру № 17 у 32-х квартирному житловому будинку по вул. Українській 18 у м. Ужгород відмовлено у звязку відсутністю здійснення позивачкою реєстрації фактичного місця проживання за вказаною адресою у територіальному органі Державної міграційної служби України. Таку підставу виконавчого комітету Ужгородської міської ради для відмови в укладенні договору найму квартири суд вважає безпідставною з огляду на таке. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1. ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Відповідно до ч. 10. ст. 59 вказаного Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів відповідно до ч. 1. ст. 9 Житлового кодексу УРСР. Згідно ч. 4. ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу УРСР \~визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного та громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Згідно ч.1\~ст.63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. В даному випадку відсутність реєстрації фактичного місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] слугувати підставою для відмові в укладенні договору найму на квартиру № 17 у відповідному багатоквартирному житловому будинку не може, оскільки факт постійного проживання позивачки за адресою [ADDRESS] встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.04.2015 року по справі № 308/1396/15-ц, яке у порядку ст. 223 ЦПК України набрало законної сили та в силу вимог ч.3\~ст.61 ЦПК України має для даної справи преюдиційний характер. Імперативними нормами прямої дії статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 та ч. 6. ст. 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 379 цього ж Кодексу передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ч. 2. ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що відсутність реєстрації у територіальних органах Державної міграційної служби України фактичного місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS], що встановлено судовим рішенням обовязковим до виконання на всій території України (ч. 5. ст. 124 Конституції України), не може слугувати підставою для відмови чи для обмеження у реалізації житлових прав позивачки на одержання у безстрокове користування житла шляхом укладення договору найму квартири. При цьому суд враховує, що при відмові [PERSON] в укладені договору найму квартири відповідач посилається на норми статей 64, 65 Житлового кодексу Української РСР. Проте вказані статті визначають права, обовязки членів сімї наймача та право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення, натомість відповіді норми права порядок укладення договорів найму взагалі не регулюють та підстав для відмови в укладенні договорів найму жилих приміщень не передбачають. За наведених обставин суд констатує, що житлові права та законний інтерес позивачки на укладення договору найму квартири, де вона фактично проживає з 1993 року по теперішній час, порушені та потребують судового захисту, а відтак оскаржене рішення відповідача підлягає визнанню недійсним, із одночасним зобовязанням відповідача укласти з позивачкою договір найму відповідної квартири. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Суд також вважає, що у відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки сплачений останнім судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved