Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Володимир-Волинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В позовній заяві посилається на ту обставину, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі також зареєстрована відповідач, яка там не проживає, будь-яких витрат по комунальних платежах та утриманню будинку не несе, проживає в с. Заріччя, Володимир-Волинського району. Просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку із зазначеної квартири. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, в своїх поясненнях суду зіслався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позивачем позов не визнала, пояснила, що дійсно в спірній квартирі не проживає, однак вона являється співвласником даної квартири і тому не може бути визнана такою, що втратило право користування даним житлом. Представник третьої особи Володимир-Волинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на розгляд справи до суду не з'явився, подав письмову заяву згідно якої просить суд слухати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в позовній заяві посилається на ч. 2 ст. 107 ЖК України, яка передбачає, що у разі вибуття наймача або членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення (право користування жилим приміщенням) вважається розірваним (втраченим) з дня вибуття. Позивач також посилається на положення ч.2 ст. 405 ЦК України згідно якої, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1995 року, квартира квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності позивачу по справі - [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачу по справі - [PERSON] Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. А згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки відповідач по справі [PERSON] являється співвласником спірної квартири, вона не може бути визнана такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Позовна вимога про зняття відповідача з спірної картири не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державним органами на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, відмова у вчиненні такої дії може бути оскаржено в суді у порядку адміністративного судочинства. Крім того, дана вимога є похідною від основної вимоги, втрати права користування житловим приміщенням, в задоволенні якої суд відмовляє.

Outcome: dismissed