Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] Звернулась до суду з позовом про стягнення з виконавчого комітету Роменської міської ради 25750 грн. 00 коп. одноразової грошової допомоги належної при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію та 12099 грн.12 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку належних при звільненні працівнику сум за період з 25.03.2014 р. по 07.05.2014 р., мотивуючи свої вимоги тим, що з 19 листопада 2010 року вона обіймала посаду заступника міського голови, керуючої справами міськвиконкому. Була звільнена з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я та неможливістю переведення за згодою працівника на іншу роботу. З 26 березня 2014 року перебуває на обліку в УПФУ в м.Ромнах та Роменському районі та отримує пенсію по віку державного службовця. Але, при виході на пенсію їй як державному службовцю, який має страховий стаж, у тому числі не менше 10 років державної служби, не була виплачена допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів, тому просить стягнути вищевказану допомогу та середній заробіток виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Представник позивача [PERSON] в поданих суду додаткових обґрунтуваннях позовної заяви зазначила, що Постанова КМУ №159 від 21.02.2001р., на яку посилається відповідач, не регулює правовідносини, які винили між сторонами, а Постанова КМУ №65 від 01.03.2014 р. не поширюється на органи місцевого самоврядування. Позивач в судове засідання не з'явилась. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених у позові та додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви. При цьому також пояснила, що спеціальна програма на виконання Постанови КМУ № 65 від 01.03.2014 року не розроблялась, рішенням Роменського міськвиконкому не затверджувалась, тому економія бюджетних коштів не може розповсюджуватись лише на одну конкретну людину. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, відповідно до клопотання від 19 травня 2014 р, просить розглянути справу за відсутності представника міськвиконкому. З наданого суду письмового пояснення з приводу заявленого позову вбачається: щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25.03.2014 р. по 07.05.2014 р. Просить відмовити, в іншій частині позовних вимог - покладається на розсуд суду. В поданих поясненнях відповідач повідомив, що позивач розпорядженням міського голови №40-ОС від 25.03.2014 р. звільнена з посади заступника міського голови, керуючого справами виконкому. Рішенням сесії міської ради від 27.03.2014 р. було затверджено розпорядження про звільнення позивача та виведенням зі складу виконавчого комітету. Питання виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів було винесено на розгляд сесії окремо, у зв'язку з прийняттям постанови КМУ №65 від 01.03.2014 р. «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» і під час головування не набрав необхідної кількості голосів для його прийняття. В обґрунтування відсутності підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач посилається на Постанову КМУ №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». На думку відповідача, одноразова грошова допомога в розмірі 10 місячних окладів у зв'язку з достроковим виходом на пенсію являється одноразовим платежем, а тому не враховується при компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (а.с. 19-21). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зі слідуючих підстав. Відповідно до положень ч.11 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у редакції Закону№2493 від 02.10 2003 року, який був чинний на момент звільнення позивача, передбачено, що у разі звільнення з роботи в органах місцевого самоврядування у зв'язку з виходом на пенсію посадовим особам місцевого самоврядування виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів за наявності не менше 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Аналогічна норма, на час звільнення позивачки, була встановлена і Законом України «Про державну службу». На підставі наданих суду доказів встановлено, що [PERSON] 25.03.2014 р. звільнена з посади заступника міського голови, керуючого справами виконавчого комітету Роменської міської ради за станом здоров'я та достроковим виходом на пенсію. Відповідно до копії довідки про стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування від 25.03.2014 р. №03-26/914 загальний стаж державної служби та служби в органах місцевого самоврядування [PERSON] станом на 25.03.2014 р. складає 27 років 03 місяці 13 днів (а.с.6). Посилання відповідача на відсутність рішення Роменської міської ради про виплату одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію [PERSON], як на підставу не виплати, суд не може взяти до уваги, оскільки вищеперераховані нормативні акти, які були чинні на момент звільнення позивача, не передбачають необхідності прийняття міською радою відповідного рішення, як підстави для виплати. Таким чином судом установлено наявність правових підстав для виконання відповідачем обов'язку зі сплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яка мала бути виплачена позивачу під час звільнення . Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у Постанові в цивільній справі № 6-60цс13, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. З довідки від 06.05.2014р. вбачається, що середньоденний заробіток [PERSON] за період з січня по лютий 2014 року включно, тобто за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 274,98 грн. (а.с.11). Судом встановлено, що час затримки розрахунку позивачу з 25.03.2014 року по 20.05.2014 року, тобто по день ухвалення судом рішення, становить 36 робочих днів. При цьому збільшення судом періоду суд не вважає виходом за межі позовних вимог, оскільки сума, яка підлягає стягненню за цей час з урахуванням визначеного законом порядку обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, становить 9899 грн. 28 коп. (274,92 грн. Х 36 днів) і не перевищує суми заявленої у позові - 12099, 12 грн. і підлягає стягненню з відповідача. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені судом докази, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду України, викладені у рішенні, прийнятому за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яке відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, суд приходить до переконання що порушені права позивача [PERSON] підлягають захисту шляхом часткового задоволення її позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь належних сум при звільненні, а саме: одноразової грошової допомоги в розмірі 25750,00 грн., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 9899,28 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 356,49 грн. за розгляд позовних вимог майнового характеру.

Outcome: partial