Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Могилів-Подільського міського комунального підприємства «Водоканал» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 10.2007 року вона працювала на підприємстві відповідача на посаді інженера по цивільній обороні. 15.02.2008 року її було переведено начальником відділу збуту Могилів-Подільського СП «Водоканал». За період роботи на підприємстві вона отримувала лише подяки, зауважень та стягнень не мала. Проте наказом № 45 від 20 квітня 2010 року її було звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Запис про її звільнення в трудовій книжці датовано 20 квітня 2009 року. Позивач вважає своє звільнення незаконним та стверджує, що написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням під психологічним тиском та внаслідок погроз з боку нового директора МКП «Водоканал». Крім то, її заява не містила дати звільнення. В той же день позивач написала заяву про шикання заяви про звільнення з роботи та направила її рекомендованою кореспонденцією відповідачу. Через перенесений сильний нервовий стрес у позивача погіршився стан здоров'я, у той же день їй було відкрито лікарняний лист, а 20 квітня 2010 року вона була госпіталізована до неврологічного відділення Могилів-Подільського МТМО. На лікуванні а перебувала з 20.04.2010 року по 7.08.2010 року. Незаконним звільненням з роботи їй була заподіяна велика моральна шкода, по вині відповідача вона втратила можливість вести звичний спосіб життя, різко погіршився її стан здоров'я. Позивач просить поновити їй строк звернення до суду, поновити її на посаді начальника відділу збуту Могилів-Подільського МКП «Водоканал», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 5 000 грн. моральної шкоди та всі судові витрати понесені по справ. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свій позов в повному обсязі, пояснила, що за час її роботи в Могилів-Подільському МКП «Водоканал» вона неодноразово отримувала лише подяки, зауважень та стягнень не мала, являлася головою спілкового комітету на даному підприємстві. 12.02.2010 року в Могилів-Подільський МКП «Водоканал» на посаду директора прийшов новий керівник - [PERSON] Вона в той час працювала начальником відділу збуту на даному підприємстві, тому багато допомагала новому керівнику. 15.04.2010 року вона була відсутня на робочому місці, тому що здавала квартальний звіт. Ранком 16.04.2010 року після планових зборів директор викликав її до себе в кабінет та сказав написати заяву на звільнення за власним бажанням. Під психологічним тиском та внаслідок погроз з боку директора, вона написала заяву на звільнення за власним бажанням. При цьому директор сказав, що не хоче, щоб в колективі підприємства працювали особи, які розповсюджують плітки. [PERSON] вважає, що даний конфлікт виник через те, що вона сказала, що молодого співробітника Ткачука було прийнято на роботу «по блату», в чому дуже розкаюється. Позивач перебувала в пригніченому стані, боялася директора, він кілька разів заходив до неї в кабінет, кричав на неї, заставив переписати заяву. Це все відбувалося близько 8 год. 30 хв. Для неї дана ситуація була стресовою, в приймальній її заспокоювала секретар, яка також одночасно є інспектором відділу кадрів, - [PERSON] Свідком стану, в якому вона перебувала в той час був лікар [PERSON], який в обідню перерву приїхав до водоканалу, щоб поміняти розрахункову книжку. Уже після обіду, приблизно о 15 год. вона написала заяву про скасування своєї заяви про звільнення з роботи і хотіла залишити дану заяву у [PERSON], проте та відмовилася її прийняти. Після перенесеного стресу у позивача погіршився стан здоров'я, вона стала погано себе почувати. Тому біля 16 години за нею на роботу заїхала її донька та відвезла її до лікарні. З роботи позивач забрала свої речі, вона себе дуже погано почувала, тому її співробітники допомагали переносити пакети з речами та вазони. Донька її відвезла в амбулаторію сімейної медицини, де лікар [PERSON] надав їй медичну допомогу та відкрив лікарняний лист, поставивши діагноз гіпертонічний криз. Після цього вона поїхала з донькою до себе додому та лікувалася дома. Проте її стан був дуже важкий і тому 20.04.2010 року вона була вимушена знову поїхати до лікарні, де її госпіталізували у неврологічне відділення. В цей же день дочка відправила поштою її заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, яку вона написала 16.04.2010 року. Раніше вона не відправляла вказану заяву тому, що погано себе почувала. На її мобільний телефон постійно надходили дзвінки, проте вона не мала можливості розмовляти, тому що її стан здоров'я був дуже поганий. її дочка зателефонувала до її співробітниці - [PERSON], повідомила, що вона важко хвора, знаходиться на стаціонарному лікуванні у Могилів-Подільській ЦРЛ та просила, щоб не турбували її матір. Про своє звільнення позивач дізналася тільки 9 серпня 2010 року, до того часу вона перебувала весь час на лікуванні, перенісши інсульт, вона погано себе почувала і вимушена була лікуватися. Лікарняні листи вона направляла рекомендованою кореспонденцією до МКП «Водоканал». Перший лікарняний лист позивач направила до підприємства 15 червня 2010 року. Наказу про її звільнення з роботи позивачу ніхто не надавав, також вона не отримувала викликів на роботу, щоб передати матеріальні цінності. 16 квітня 2010 року їй до пенсії залишалося 11 місяців, тому наміру на звільнення з роботи у неї не було. Позивач просить задовольнити її позовну заяву, поновивши їй строк на звернення до суду та поновити її на посаді начальника відділу збуту Могилів-Подільського МКП «Водоканал», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 5 000 грн. моральної шкоди, так як вона після перенесеного стресу важко хворіла та була морально знищена. Представники відповідача - МКП «Водоканал» - [PERSON] та адвокат [PERSON] позов не визнали ,при цьому [PERSON] суду пояснив, що 16 квітня 2010 року біля 9 год. ранку він знаходився у кабінеті директора МКП «Водоканал», коли до нього зайшла [PERSON] та залишила свою заяву про звільнення з роботи. Вигляд у неї був спокійний, вона не плакала. Ніякого конфлікту у цей день між директором МКП «Водоканал» [PERSON] та [PERSON] не було. 16 квітня 2010 року, у п'ятницю, після обідньої перерви позивача не було на роботі, тому біля 14 год. 30 хв. було складено [PERSON] про її відсутність на робочому місці. 19 та 20 квітня 2010 року [PERSON] також була відсутня на роботі, тому 20 квітня 2010 року було знову складено [PERSON] про її відсутність на робочому місці у вказані дні. В цей же день він ходив додому до позивача, проте йому ніхто не відкрив двері. Директор консультувався із ним, як юристом підприємства, чи вірно написана [PERSON] заява про звільнення, заява була складена вірно. 20 квітня 2010 року було видано наказ про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу збуту з 20 квітня 2010 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підставою для видання цього наказу була заява позивача від 16.04.2010 року. В той же день на зазначену посаду було прийнято іншу людину. 21 квітня 2010 року поштою до підприємства надійшла заява [PERSON] про те, що вона відкликає свою заяву про звільнення. Представник відповідача вважає поновлення на роботі [PERSON] неможливим та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працює на Могилів-Подільському МКП «Водоканал» касиром. 16 квітня 2010 року вранці, після планьорки до їхнього кабінету зайшла [PERSON] та сказала, що написала заяву на звільнення з роботи. Стан її був нормальний, схвильованою вона не була. Конфлікту між [PERSON] та директором МКП [PERSON] не було. Вона не бачила, щоб директор заставляв позивача написати заяву на звільнення. Цього ж дня, до 12 години [PERSON] забрала свої речі і дочка заїхавши за нею автомобілем, забрала її з роботи. 16.04.2010 року директор МКП [PERSON] біля 9 години ранку поїхав у відрядження до м. Вінниці та повернувся біля 17 години, [PERSON] більше на роботу не виходила. 21 квітня 2010 року було складено [PERSON] про передачу матеріальних цінностей новому начальнику відділу збуту. Про те, що [PERSON] хворіє , вона дізналася значно пізніше. Родичі позивача їй не телефонували та не повідомляли про її хворобу. Свідок [PERSON] суду показав, що його дружина [PERSON] 16 квітня 2010 |року прийшла з роботи у дуже схвильованому стані, почувала себе погано, зверталася до лікаря, їй було відкрито лікарняний лист. Йому вона пояснила, що директор МКП «Водоканал» [PERSON] змусив її написати заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Вона була в шоковому стані і тому під тиском керівника написала дану заяву. Розповідала, що написала спочатку одну заяву, потім він змусив її переписати і вона написала ще одну заяву на звільнення. Після перенесеного стресу його дружина важко захворіла, у неї був інсульт, тому вона довго лікувалася і навіть зараз вона почуває себе погано. Свідок [PERSON] суду показала, що 16 квітня 2010 року в другій половині дня їй зателефонувала її мати [PERSON] та попросила забрати її з роботи, тому що вона погано себе почуває. Свідок приїхала за мамою до МКП «Водоканал» біля 15-16 години дня. Мама була збуджена, почувала себе погано, співробітники допомагали нести її речі до машини. Стан матері був поганий, тому вона відвезла її в амбулаторію сімейної медицини, де лікар [PERSON] надав їй медичну допомогу та відкрив лікарняний лист. У мами був гіпертонічний криз. Увечері цього ж дня мама їй розповіла, що під тиском директора МКП «Водоканал» вона вимушена була написати заяву на звільнення за власним бажанням. В наступні дні стан матері не покращувався, у неї відбувся нервовий зрив, тому її госпіталізували у неврологічне відділення. У лікарні мама написала заяву про відкликання своєї заяви на звільнення, а вона в свою чергу відправила вказану заяву поштою зо МКП «Водоканал». Свідок телефонувала до [PERSON], повідомила, що мама знаходиться у лікарні у неврологічному відділенні та просила, щоб матір не турбувати. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює головним інженером МКП «Водоканал», його кабінет знаходиться навпроти кабінету директора підприємства. 16 квітня 2010 року біля 12 год. від секретаря Красносільської Л.В. він дізнався, що [PERSON] списала заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Після 12 години за [PERSON] -І.П. заїхала її донька і вона поїхала з роботи. [PERSON] не говорила, що буде іще працювати. 16.04.2010 року [PERSON] була відсутня на робочому місці після обіду, тому в кінці робочого дня про це було складено акт, який він підписав. Вказаний акт йому на підпис принесла секретар. 19 та 20 квітня 2010 року [PERSON] також була відсутня на роботі, тому 20 квітня 2010 року було знову складено [PERSON] про її відсутність на робочому місці у вказані дні. Причина відсутності позивача на робочому місті йому не відома. Про конфлікт на МКП 16 квітня 2010 року він не чув. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює інженером-програмістом на ПСП «Водоканал» і його кабінет знаходиться через стіну з кабінетом [PERSON] Вранці 5 квітня 2010 року він чув, що у кабінеті позивача велась розмова на підвищених тонах, голоси були різні. Йому відомо зі слів інших співробітників, що в цей день директор заходив до кабінету [PERSON], про що вони розмовляли він не знає. Тоді ж стало відомо, що [PERSON] написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, усіх це здивувало, під час обідньої перерви вона зайшла до них у кабінет, попрощалась та подякувала за співпрацю. Вона була приголомшена, сумна, на очах були сльози. На думку свідка, [PERSON] написала заяву на звільнення згаряча. Акт про те, що [PERSON] 16.04.2010 року піля 12 години була відсутня на робочому місці він підписав не цього ж дня , а пізніше. Свідок [PERSON] суду показала, що працює бухгалтером абонентського відділу КП «Водоканал». Вранці 16 квітня 2010 року [PERSON] викликали до директора, звернувшись до свого кабінету вона написала заяву про звільнення. Директор заходив до їхнього кабінету, але не заставляв позивача писати заяви на звільнення, вік був спокійний, не кричав. В обід за [PERSON] заїхала її дочка, вони допомогли занести її речі до автомобіля. Позивач сказала, що вона не повернеться. Її здивувало звільнення [PERSON], в цей день остання була трохи знервована. 16 квітня 2010 року в другій половині дня до свідка підійшов юрист підприємства з актом про відсутність [PERSON] 16.04.2010 року після 12 години на робочому місці, і вона підписала вказаний акт. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працює МКП «Водоканал» секретарем та виконує обов'язки завідуючої відділу кадрів, суду показала, що 16 квітня 2010 року біля 10 год. [PERSON] зайшла до кабінету директора, вони спілкувались, а коли вийшла, то дала їй заяву про звільнення за власним бажанням. Заява була написана на ім'я директора підприємства, проте складена не по формі, тому свідок їй про це сказала. [PERSON] переписала заяву на звільнення у своєму кабінеті. Свідок не чула, щоб директор заставляв позивача написати вказану заяву, ніяких криків не було. Наказ про звільнення вона підготувала після того, як директор поставив резолюцію на заяві [PERSON]. 16.04.2010 року вранці Солтанов поїхав у відрядження до м. Вінниці та повернувся в кінці робочого дня. Після написання заяви позивач зібрала свої речі, після 12 години за нею заїхала її дочка, [PERSON] була схвильована. Другої заяви - про скасування своєї заяви про звільнення позивач свідку в той день не давала. Також 16.04.2010 року в другій половині дня був складений акт про те, що [PERSON] була відсутня на робочому місці після 12 години. 19 та 20 квітня 2010 року [PERSON] також була відсутня на роботі, тому 20 квітня 2010 року було знову складено [PERSON] про її відсутність на робочому місці у вказані дні. 20 квітня 2010 року було видано наказ про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу збуту з 20 квітня 2010 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підставою цього наказу була заява позивача від 16.04.2010 року. З наказом [PERSON] ознайомили через лист, який був направлений їй 20 квітня 2010 року. Також був проведений розрахунок з позивачем, трудова книжка їй була надіслана поштою Заява [PERSON] про відкликання її заяви на звільнення надійшла поштою 21 квітня 2010 року, проте дана заява була написана чомусь на ім'я свідка [PERSON], а не на ім'я директора. Вони телефонували [PERSON], тому що потрібно було передати матеріальні цінності, проте ніхто не відповідав, тому комісійно було відкрито сейф та проведено відповідну передачу. Також були проведені профспілкові збори під головуванням Московчук, на яких вирішувалося питання про переобрання голови профспілкового комітету. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що 16.04.2010 року [PERSON] написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, тиску зі сторони директора на неї не було. В цей день вона була на роботі до обіду, потім попрощалась та забравши свої речі поїхала додому, за нею заїхала її дочка. В кінці робочого дня вони підписали акт про те, що 16.04.2010 року [PERSON] була відсутня на робочому місці в другій половині дня. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює лікарем відділення сімейної медицини. 16.04.2010 року він працював у першу зміну, тобто до 12 години. Закінчивши прийом хворих, він пішов до МКП «Водоканалу», щоб поміняти розрахункову книжку. Він звернув увагу на те, що працівники водоканалу були у пригніченому стані, мовчазні. [PERSON]П була бліда, оторопівша, без настрою. Через 3-4 дні він побачив [PERSON]П біля сімейної лікарні і звернув увагу на її хворий вигляд, тому дав їй пігулку та порадив терміново їхати до центральної лікарні. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до трудової книжки позивача, вона 26.10.2007 року була прийнята на посаду інженера по цивільній обороні в Могилів-Подільське МКП «Водоканал», а 15.02.2008 року переведена на посаду начальника відділу збуту(а.с.4-5). З заяви позивача від 16.04.2010 року на ім'я директора МКП «Водоканал» [PERSON] вбачається, що вона просить звільнити її з роботи по власному бажанню з 16.04.2010 року (а.с.19). Відповідно до наказу № 45 від 20.04.2010 року по Могилів-Подільському МКП «Водоканал» [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу збуту з 20 квітня 2010 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.38). Відповідно до ч. 1ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч.2 вказаної статті якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноваженні ним орган не праві звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. В судовому засіданні з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлено, що 16 квітня 2010 року вранці [PERSON] подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням, після чого зібрала свої речі, зайшла до співробітників, попрощалась та подякувала за співпрацю. Після 12 години за нею заїхала її дочка і забрала її. З поведінки позивача всі зрозуміли, що вона не має наміру продовжувати роботу на даному підприємстві. Вона буда схвильована, але не виглядала як людина, яка не усвідомлює значення своїх дій. Суд не може визнати переконливим твердження позивача, що написати заяву про звільнення її примусив директор [PERSON] Так, свідок [PERSON] показала суду, що 16 квітня 2010 року біля 10 год. [PERSON] зайшла до кабінету директора, вони спілкувались, а коли остання вийшла, то дала їй заяву про звільнення за власним бажанням. Заява була написана на ім'я директора підприємства, проте складена не по формі, тому свідок їй про це сказала. [PERSON] переписала заяву на звільнення у своєму кабінеті і принесла їй. Свідок не чула, щоб директор заставляв позивача написати вказану заяву, ніяких криків з кабінету директора при їхньому спілкуванні чути не було. З показань свідка [PERSON], яка працює в одному кабінеті з [PERSON], вбачається, що директор заходив до їхнього кабінету, але писати заяву на звільнення позивача не заставляв, він був :покійний, не кричав. Крім того, в своїй заяві на ім'я інспектора по кадрах МКП «Водоканал» [PERSON], яка датована 16.04.2010 року і надійшла до відповідача поштою 11.04.2010р., з проханням не брати до розгляду її заяву про звільнення, позивач стверджує, по та заява була написана нею у стані нервового потрясіння, при суперечці з директором а.с.6). Однак, в цій заяві також не йдеться про вчинення примусу на позивача з боку директора, а лише про суперечку. Крім цього, вказана заява адресована інспектору по кадрах, о компетенції якої не входить вирішення питань про прийняття на роботу та звільнення працівників підприємства, надійшла поштою до відповідача після видання наказу про звільнення [PERSON] за власним бажанням, тому суд не може визнати цю заяву підставою для скасування зазначеного наказу. Згідно з актом від 16.04.2010 року, складеним комісією працівників МКП «Водоканал», [PERSON] залишалась на робочому місці 16.04.2010 року до 12 години, написавши заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, покинула робоче місце і більше на роботу не з'являлась (а.с.16). Також 20.04.2010 року комісією було складено акт про те, що начальник відділу збуту [PERSON] 19-20 квітня 2010 року була відсутня на робочому місці без поважних причин (а.с.20). Оскільки в судовому засіданні не добуто доказів того, що позивач мала намір використати своє право на продовження роботи протягом двох тижнів після подання заяви про звільнення за власним бажанням, суд дійшов висновку, що адміністрація відповідача при звільненні діями відповідно до норм діючого трудового законодавства. При наявності у позивача листка непрацездатності як причини невиходу на роботу вона мала б офіційно повідомити про це адміністрацію підприємства. мити про це адміністрацію підприємства. Проте, з показань свідка [PERSON] - дочки позивача, вбачається, що на дзвінки співробітників вона просила не турбувати її маті. Згідно з поясненнями представника відповідача [PERSON], він 20.04.2010р. ходив додому позивача, проте йому ніхто не відкрив двері. Як пояснила сама позивач, перший листок працездатності вона надала до підприємства відповідача лише 15.06.2010р. Згідно з повідомленням МКП «Водоканал» № 56 від 20.04.2010 року [PERSON] то запрошено з'явитися на підприємство для передачі основних засобів, документації ділу збуту та за подальшим розрахунком (а.с.21). Факт його направлення позивачу пітверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 20.04.2010р. (а.с..52). Також повідомленням № 58 від 21.04.2010 року було доведено до відому позивача про те, що згідно наказу про звільнення їй нараховано зарплату на день звільнення та компенсацію за невикористану відпустку (а.с.23). Відповідно до листів непрацездатності АВВ № 156366 від 16.04.2010 року, АВВ № 129160 від 29.05 2010 року та АВВ № 129634 від 20.07.2010 року [PERSON] перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в Могилів-Подільському МТМО з 16.04.2010р. по 28.05.2010р., з 29.05.2010 р. по 19.07.2010р., з 20.07.2010р. по 7.08.2010р. (а.с.7,8,9). Тому суд відповідно до ст.234 КЗпП України вважає необхідним поновити [PERSON] строк звернення до суду, оскільки позивач пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду у зв'язку з хворобою, що суд визнає поважною причиною. З листа Могилів-Подільського міжрайонного прокурора А.В. Гулько №2706 від 27.08.10р. вбачається, що прокуратурою було проведено перевірку фактів, викладених у зверненні [PERSON] щодо незаконності її звільнення з посади начальника відділу збуту МКП «Водоканал». При цьому порушень вимог чинного законодавства не виявлено, підстав прокурорського втручання не вбачається (а.с.36). При вирішенні даного спору суд вважає необхідним покласти в основу свого рішення показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони були безпосередніми очевидцями подій 16.04.2010 року, що є предметом розгляду суду. Крім того, їхні свідчення співпадають між собою та з іншими доказами по справі. Водночас суд критично відноситься до показань свідків [PERSON] та [PERSON] в частині твердження, що позивач написала заяву про звільнення примусово, під тиском директора [PERSON], оскільки вони не були присутні при цьому, зробили такі висновки тільки зі слів позивача, і крім цього, є найближчими родичами [PERSON] і зацікавлені в результатах розгляду справи. Таким чином, дослідивши в сукупності зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що наказ № 45 від 20.04.2010 року по Могилів-Подільському МКП «Водоканал» про звільнення [PERSON]П з займаної посади за власним бажанням було видано відповідно до діючого законодавства, а тому підстав для її поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу немає. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що в судовому засіданні не було встановлено порушень законних прав позивача при її звільненні з роботи, позов в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст.38, 232 ч.І п.2, 233, 234, 237і КЗпП України,

Outcome: dismissed