Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, виділивши відповідачу: автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску та автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y» 2008 року випуску, стягнути з відповідача компенсацію за 1/2 вартості автомобілів в сумі 152000грн. на користь позивача, стягнення судових витрат. В позові позивач зазначила що з 18.03.2009 року перебувала в шлюбі з відповідачем, шлюбні відносини з відповідачем фактично припинено. Під час проживання, подружжям було придбано: в 2012 році автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску вартістю 205000грн. (160000грн. готівкою та оформлення кредиту на 74257грн.), та автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y» 2008 року випуску вартістю 100000грн. Отже, 1/2 частини вартості даних ТЗ становить 152000грн., які слід стягнути з відповідача в користь позивача. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особистого права власності на автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску та автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y» 2008 року випуску за позивачем, стягнення 1/2 частини страхового відшкодування в сумі 20000грн. з відповідача, стягнення сплачених позивачем коштів за особисті зобовязання по дошлюбному кредиту [PERSON] в сумі 17000грн. та 8000грн. за правову допомогу. В зустрічному позові зазначено, що 05.08.2013р. було розірвано шлюб між сторонами, а спільне проживання припинено в лютому 2013р. Вказані автомобілі придбані позивачем не за кошти сімї, а за кошти надані позивачу його мамою, яка працювала за межами України. Так, автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y» 2008 року випуску, який куплено за особисті кошти позивача, був пошкоджений в ДТП, ремонту не підлягав, і в липні 2013р. саме [PERSON] отримала страхове відшкодування в сумі 41481.67грн., які витратила на особисті потреби. На оформлений в банку кредит та надані кошти мамою позивача, було придбано автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску, за непогашені борги перед банком даний автомобіль був відчужений в квітні 2013 року У відповідача [PERSON] до шлюбу були кредитні борги, справа розглядалася Надвірнянським районним судом на за допомоги позивача було погашено заборгованість 17000грн (зичені кошти в мами) та 8000грн. за послуги адвоката по цивільній справі, завдяки чому було знято арешт з квартири [PERSON] Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.05.2014 року було обєднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна майна та стягнення компенсації, та позовні вимоги за зустрічними позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, стягнення коштів. 27.05.2015р. [PERSON] збільшив позовні вимоги в частині стягнути страхове відшкодування в сумі 41481.67грн. (замість 1/2 частини в розмірі 20000грн.). Позивач-відповідач та її представник підтримали заявлені первісним позовом вимоги, щодо зустрічного позову заперечили. Відповідач-позивач та його представник заперечили проти заявлених вимог первісного позову. Щодо зустрічного позову просили суд його задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та стягнення компенсації та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, стягнення коштів, задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 18.03.2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в шлюбі народився син [PERSON], 23.07.2010р.н., та рішенням Надвірнянського районного суду від 05.08.2013року, яке набрало законної сили 27.08.2013 року (саме ця дата набрання законної сили рішення суду і вважається моментом припинення шлюбу згідно ч.2 ст.114 СК України), шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5,6,21 т.1). Під час проживання, як стверджує позивач-відповідач подружжям було придбано в 2009 році автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y» 2008 року випуску вартістю 100 000 грн. та в 2012 році автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску вартістю 205 000 грн. Натомість відповідач-позивач стверджує, що дані автомобілі придбано за його особисті кошти та кошти його матері, даних автомобілів уже в [PERSON] немає, так як перший автомобіль не підлягав ремонту після ДТП, а в липні 2013р. саме [PERSON] отримала за цей ТЗ страхове відшкодування в сумі 41481.67грн., які витратила на особисті потреби. Щодо другого автомобіля, то він був відчужений для погашення кредитних зобовязань перед банком за частину яких саме і було куплено даний автомобіль, а іншу частину за позичені кошти в мами. Щодо цього, суд встановив таке. В березні 2009 року (26.03 дата видачі Свідоцтва та укладення договору) автомобіль [NUMBER] 2008 року випуску вартістю 102 600 грн. було зареєстроване за [PERSON], що визнається сторонами та випливає з матеріалів справи (а.с.4, 147, 204-211 т.1). Даний автомобіль після виникнення ДТП, не підлягав відновленню та 05.07.2012 року страховою компанією було виплачено [PERSON] 41 481.67 грн., за поданими заявою та іншими документами і [PERSON] (а.с.60, 61 т.1, 10-18 т.2). Станом на 17.08.2013р. за [PERSON] даний автомобіль вже не зареєстрований (а.с.59 т.1). Отже, за відсутності належних та допустимих доказів про придбання даного автомобіля подружжям чи одного з них, встановлення судом факту отримання коштів страхового відшкодування за авто яке не підлягало ремонту одним із подружжя під час проживання спільно в шлюбі сімєю, суд прийшов до висновку про отримання коштів в сумі 41 481.67 грн. в спільне розпорядження подружжя, при цьому не доведено в суді (протилежність пояснень та відсутність доказів) факт отримання коштів [PERSON] за договором позики від матері [PERSON] на придбання цього автомобіля в сумі 100 000грн. (а.с.69 т.1) та факт особистого використання цих коштів в сумі 41 481.67 грн. на потреби тільки [PERSON], а не спільно подружжям. Не є належними доказами квитанції про обмін валюти в гривні (а.с.97а-100, 148-154 т.1), як вказав відповідач-позивач на придбання автомобіля в 2009 році з коштів які передавала мама з-за кордону, оскільки дані квитанції не є належним доказом обміну саме тих коштів, які могли були вкладені як на автомобіль, так і на придбання іншого майна, чи саме особою [PERSON] Не є підтвердженими належним доказом пояснення позивача-відповідача про те, що за металобрухт з даного автомобіля, [PERSON] міг отримати кошти, які підлягали б поділу, так як жодна із сторін щодо такого не надала доказів. А тому, позовні вимоги первісного позову про поділ між сторонами цього ТЗ та стягнення 1/2 частини компенсації за даний автомобіль в сумі 50 000 грн. з [PERSON] в користь [PERSON], а також вимоги зустрічного позову про визнання права особистої власності на даний автомобіль за [PERSON], є недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення та на підставі норм законодавства, що зазначено в рішенні нижче. Щодо автомобіля [NUMBER], 2012 року випуску, то встановлено наступне. Позивач-відповідач в поясненнях стверджувала, що даний автомобіль куплений за кошти: зі страхового відшкодування, частково кредит отриманий [PERSON] в банку та решта готівкою, яка була в подружжя та частково позичили в сусідів. Натомість відповідач-позивач пояснив суду, що кошти на придбання автомобіля: частково як кредит у банку, решта кошти його матері за розпискою в сумі 135 000 грн.(а.с.81 т.1), звернув увагу суду на те, що автомобіль був придбаний раніше за час отримання страхового відшкодування за попередній автомобіль. Пояснення суперечливі один до одного, при чому і мінливі під час судових засідань. 19.06.2012р. ТЗ «Nissan Qashqai» д.н.з АТ 5306 ВЕ, 2012 року випуску було зареєстровано за [PERSON], подружжя перебувало в шлюбних відносинах, отже рухоме майно придбано у спільну власність. 22.06.2012 року [PERSON] за кредитним договором було отримано кошти на купівлю автомобіля в сумі 74 257.33грн. (частина ціни за ТЗ), фінансовим поручителем в забезпечення кредитних зобовязань виступила його дружина [PERSON] (а.с.7-8, 156, 187-193 т.1), кошти погашалися з часу їх отримання щомісячно, а 30.03 та 01.04.2013р. достроково погашено кредит, що не заперечується і сторонами (а.с.45-57, 156-170 т.1). Суд відхиляє пояснення свідків [PERSON] (мама та вітчим [PERSON]Д.) щодо придбання автомобілів за особисті кошти свідка, оскільки дані доводи не є підтвердженими в судових засіданнях належними доказами. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості її частки двох автомобілів, то суд виходить також і з наступного. Автомобіль марки «Chevrolet Aveo SA69Y», д.н.з. [NUMBER] 2008 року випуску та автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску, є неподільною річчю. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивач єдиною позовною вимогою просить стягнути в її користь половину вартості ТЗ - грошову компенсацію, однак, відповідач сплатити позивачу грошову компенсацію не погоджується, при цьому грошову суми на депозитний рахунок суду не вніс. Згідно розяснень Верховного Суду України наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 р. у справі N 6-37цс13). Однак, як встановлено судом на час шлюбних відносин, автомобілі були набуті подружжям та в подальшому вже не перебували в спільній їх власності. Так, [PERSON] автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску 03.04.2013р. зняв з обліку для реалізації, про що свідчить облікова картка та за довідкою-рахунком автомобіль зареєстровано за іншою фізичною особою (а.с.58, 175 т.1). Позивач-відповідач та її представник звертали увагу суду на невиконання відповідачем-позивачем ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.08.2013 року (в іншій цивільній справі) про забезпечення позову та накладення арешту на автомобіль [NUMBER] 2008 року випуску та автомобіль [NUMBER], 2012 року випуску (а.с.10-11 т.1), але суд вважає відсутність порушення вимог даної ухвали [PERSON], так як дана ухвала постановлена судом пізніше ніж зняття автомобіля з обліку. А тому позовні вимоги первісного позову про поділ між сторонами цього ТЗ «Nissan Qashqai» д.н.з АТ 5306 ВЕ, 2012 року випуску та стягнення 1/2 частини компенсації за даний автомобіль в сумі 102 500 грн. з [PERSON] в користь [PERSON], а також вимоги зустрічного позову про визнання права особистої власності на даний автомобіль за [PERSON], є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Дані висновки судом підтверджуються і такими вимогами законодавства. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма розяснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Як вже встановлено судом, автомобілі були придбані за час шлюбу, та були спільним майном подружжя, один автомобіль був визнаний непридатним та не підлягав відновленню, інший був реалізований під час шлюбу, кошти витрачено на боргові зобовязання подружжя перед банком. Шлюбний договір між сторонами укладено не було. Не заслуговують на увагу суду і доводи [PERSON] та представника за зустрічним позовом щодо погашення кредитних зобовязань [PERSON] за кредитним договором 2006 року, саме [PERSON] після укладення шлюбу в сумі 17000 грн. та витрат на правову допомогу за послуги під час розгляду справи Надвірнянським районним судом в 2010 році, так як підстава на обґрунтування вимоги про стягнення цих коштів з відповідача (а.с.103-108, 132-133, 186 т.1), оскільки як слідує з матеріалів справи платником як по кредитних зобовязаннях, так і по договору на правову допомогу є [PERSON] Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 365, 368, 369 ЦК України, ст. 60, 63, 68-72, 114 СК України, постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі»

Outcome: dismissed