Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що 19.11.2011 року між сторонами був укладений договір довічного утримання, за яким [PERSON] передає, а [PERSON] отримує у власність готельний комплекс за адресою: [ADDRESS] б загальною площею 993,6 кв.м. Натомість при укладенні договору на меті у сторін було фактично передання відповідачем позивачеві права власності на готельний комплекс без отримання як такового утримання з боку позивача. По суті вимог позивач просила визнати договір довічного утримання, укладений 19.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином. Визнати, що 19.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування готельного комплексу за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.05.2019 року позовну заяву залишено без руху. 04.06.2019 року представником позивача недоліки, про які йшлось в ухвалі, усунуті. Ухвалою суду від 02.07.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.08.2019 року було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 22.08.2019 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, вказуючи, що укладаючи договір довічного утримання, сторони фактично мали на меті безоплатне передання [PERSON] права власності на об`єкт нерухомості [PERSON] , тобто дарування майна, при цьому фактично будь-якого забезпечення [PERSON] [PERSON] не надавала, тож договір довічного утримання є удаваним, а фактично між сторонами був укладений договір дарування майна. Відповідач в судовому засіданні вказала, що мала на меті подарувати своїй онуці готельний комплекс, оскільки онука [PERSON] проживає у м. Києві, має трьох дітей та не має можливості утримувати відповідача, будь-якого утримання [PERSON] від позивача і не отримувала, адже має достатнє матеріальне забезпечення. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Грибанова О.В. в судове засідання не з?явилась, спрямувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Судом досліджувались письмові докази, надані позивачем. Відповідно до копії договору довічного утримання від 19.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] набула у власність готельний комплекс за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зобов?язалась утримувати (доглядати) [PERSON] , надаючи побутові послуги вартістю 100 гривень та забезпечувати лікувальними засобами на суму 100 гривень на місяць. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З пояснень представника позивача та відповідача в судовому засіданні вбачається, що фактично між сторонами відсутній спір про право, адже як предстанвик позивача, так і відповідач вказували, що за укладеним договором фактично утримання [PERSON] не надавалось, а метою укладення договору було передання права власності на об`єкт нерухомості. Факт відсутності між сторонами спору підтверджується і поданням відповідачем заяв про визнання позову, які не було прийняте судом. За відсутності порушених прав [PERSON] відсутні і підстави для захисту цих прав в судовому порядку, адже ніщо не заважає сторонам розірвати договір довічного утримання та укласти новий договір дарування, про наявність перешкод для вчинення цього сторони не вказували. Крім того, з копії паспорту позивача вбачається, що [PERSON] у 2007 році уклала шлюб, тож майно, яке набуте після укладення шлюбу у відповідності до вимог ст. 60 СК України вважається спільною сумісною власністю подружжя. Виключення складає майно, яке за визначенням ст. 57 СК України є особистою приватною власністю одного з подружжя, зокрема, до особистої приватної власністю дружини, чоловіка віднесено майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Виходячи з цього, з визнанням договору довічного утримання удаваним, та визнання, що між сторонами був укладений договір дарування, штучно змінюється і правовий статус придбаного майна, а саме воно замість спільного сумісного майна подружжя стає особистою приватною власністю [PERSON] , що очевидно може порушити права чоловіка позивача, який не зазначений позивачем учасником справи з будь-яким процесуальним статусом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed