Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом в якому просила витребувати з незаконного володіння з відповідача [PERSON] належні їй 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог, які були нею підтримані в судовому засіданні, [PERSON] зазначала, що їй на праві власності на підставі рішення суду належить 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. З травня 1983 року по лютий 2007 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], без офіційної реєстрації в органах РАЦС. Весь цей час вони проживали в одному будинку, який будували разом за спільні кошти, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, проводили ремонт, спільно сплачували комунальні платежі, купували певні речі для власних потреб. Так як [PERSON] в добровільному порядку відмовився поділити належне їй майно, тому в 2009 році звернулась в суд із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, визнання права власності на ? частину житлового будинку, розподіл майна та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. Згідно рішення Лугинського районного суду від 21.05.2009 року, яке було частково змінене рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27.01.2010 року, їй було виділено належні 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS] та інше належне майно, яке було придбано за період спільного проживання. В лютому 2010 року їй стало відомо про те, що 23 грудня 2009 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку на сина його співмешканки [PERSON], а 25 грудня 2009 року останній уклав договір дарування зазначеного житлового будинку на користь своєї матері (співмешканки [PERSON].) [PERSON] Непогоджуючись з даними обставинами вона звернулась з відповідним позовом до суду про визнання частково нечинними договору купівлі-продажу та договору дарування житлового будинку та стягнення моральної шкоди. Рішенням Лугинського районного суду від 11 травня 2011 року її позовні вимоги було задоволено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2012 року рішення Лугинського районного суду від 11 травня 2011 року було скасовано та постановлено нове, згідно якого визнано недійсним договір купівлі -продажу 58/100 частини дарування житлового будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON]; в задоволені решти вимог відмовлено. Разом із тим, позивач зазначила що на даний час їй нічого не перешкоджає володіти, користуватись та розпоряджатись належними їй 58/100 частинами житлового будинку [ADDRESS], в якому вона посилилась та на даний час проживає. Вона не заперечує щодо розпоряджання [PERSON] іншою частиною зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка належала [PERSON], до якої вона ніяких претензій немає. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала. В свою чергу [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві приватної власності майном- житловим будинком [ADDRESS], шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] та виселення [PERSON] з незаконно зайнятого житла- будинку [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності на підставі ніким не скасованого договору дарування. В обґрунтування позовних вимог, які були нею підтримані в судовому засіданні, [PERSON] зазначала, що згідно договору дарування від 25 грудня 2009 року, який на даний час ніким не скасований, вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] незаконно вселилась в спірний будинок, який належить їй на праві власності, при цьому самовільно змінила замки від вхідних дверей та перешкоджає їй користуватись її приватною власністю. На її вимоги звільнити незаконно зайнятий будинок [PERSON] ніяким чином не реагує та повідомляє, що являється власником будинку, хоча фактично в будь якому випадку остання немає власності на цілий будинок. Вважає, що саме вона на даний момент, як добросовісний набувач, являється дійсним власником спірного майна, а незаконне, самовільне зайняття [PERSON] будинку, а тим паче реєстрація права власності на нього за відсутності будь-якого судового рішення, яке дає їй на це право, являється грубим порушення її прав та інтересів, які захищаються законодавством. [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов [PERSON] не визнала. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, надіслали заяви про слухання справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння необхідно відмовити; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення необхідно відмовити. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] є власником 58/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Зазначене стверджується доказами, які є в матеріалах справи: копією рішення Лугинського районного суду від 21 травня 2009 року, копією рішення апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2010 року, копією рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2012 року, копією ухвали Верховного суду України від 28 вересня 2010 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 квітня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто, звертаючись до суду з позовом, особа повинна вказати, які саме її права, свободи чи інтереси порушено, в чому такі порушення полягають. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні судом не було встановлено та [PERSON] не було надано доказів того, які саме її права, свободи чи інтереси порушено, та в чому такі порушення полягають. Разом із тим, [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що на даний час їй ніхто не перешкоджає володіти, користуватись та розпоряджатись належними їй 58/100 частинами житлового будинку [ADDRESS], в якому вона посилилась та на даний час проживає. Вона не заперечує щодо розпоряджання [PERSON] іншою частиною зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка належала [PERSON], до якої вона ([PERSON].) ніяких претензій немає. Тому позовні вимоги [PERSON] щодо витребування з незаконного володіння з відповідача [PERSON] належні їй 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS], задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення, то суд вважає, що в задоволенні його необхідно відмовити, виходячи із наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] є власником 58/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. В даний час [PERSON] володіє, користується та розпоряджається зазначеною частиною житлового будинку з відповідними надвірними будівлями. Разом із тим вона не заперечує щодо розпоряджання [PERSON] іншою частиною зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка належала [PERSON], до якої вона ([PERSON].) ніяких претензій немає. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Враховуючи те, що договір дарування від 25 грудня 2009 року, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], був вчинений після договору купівлі-продажу від 23 грудня 2009 року, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], 58/100 частин якого є недійсними, тому підстав для визнання недійсними 58/100 частин договору дарування від 25 грудня 2009 року немає. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні судом не було встановлено та [PERSON] не було надано доказів того, що [PERSON] незаконно вселилась в житловий будинок [ADDRESS] та на її вимоги звільнити незаконно зайнятий будинок, ніяким чином не реагує та повідомляє, що являється власником будинку. В судовому засіданні [PERSON] заявляла, що користується лише належними їй 58/100 частинами житлового будинку [ADDRESS], а до іншої частини зазначеного будинку ( 42/100 частини), яка належала [PERSON], і яка була подарована [PERSON], вона ніяких претензій немає. Разом із тим, в зустрічному позові [PERSON] також зазначала, що [PERSON] фактично в будь-якому випадку не має власності на цілий будинок. Тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed