Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, стверджуючи, що за час проживання у зареєстрованому шлюбі, вони 20.07.2010 року придбали квартиру [ADDRESS] Рішенням Котовського міськрайонного суду від 05.12.2014 року шлюб зареєстрований між сторонами - розірвано. Згоди щодо поділу спільного майна подружжя сторони не досягли. Добровільно розділити спільне майно відповідач не бажає. Позивач [PERSON], просить суд, розділити квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частину вказаної квартири. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Заслухавши доводи та пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Згідно рішення Котовського міськрайонного суду від 09.08.2010 року, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], в насідок визнання судом договору купівлі-продажу від 20.07.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. Відповідно до наданої копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 03.10.2009 року, сторони перебували у шлюбі з 03.10.2009 року. На підтвердження доводів позивача про розірвання шлюбу з відповідачем згідно рішення суду від 05.12.2014 року, позивачем копії відповідного рішення суду не надано. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба ) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. До нормативно-правових актів які регулюють порядок поділу майна подружжя відноситься і Постанова пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», (далі - ППВС України № 11 від 21.12.07 p.). Пункт 23 ППВС України № 11 від 21.12.07 p., дає роз'яснення згідно з яким спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З зазначеного витікає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будинки, квартири та інші об'єкти, які належать подружжю. Частина 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згоди про добровільний поділ майна сторонами не досягнуто. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Згідно зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема, витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Суд, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів по справі, а також врахувавши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають задоволенню.

Outcome: approved