Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський районний відділ у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові зазначає, що вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем по справі з 12.11.1999 р. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду. Місце проживання сина після розлучення визначено за домовленістю разом з позивачкою. В даний час дитина проживає з позивачкою за адресою м. Запоріжжя, вул.. Куйбишева, 468/82. Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На сьогоднішній день у їх дитини виявили бронхіальну астму. Відповідно до медичних довідок дитині рекомендований періодичний виїзд за межі міста у більш сприйнятливий для нього клімат. Позивачка піклується про систематичне оздоровлення дитини та культурний розвиток, намагається забезпечити відпочинок сина кілька разів на рік, в неї є можливість забезпечити короткостроковий відпочинок їх дитини у період літніх та останніх канікул, а тому вона вивозить його для культурного розвитку та оздоровлення за кордон. До цього часу вона з великими труднощами отримувала від відповідача необхідні дозволи для оформлення проїзних документів на їх сина та його вивіз за межі країни без супроводу батька. Останнього разу відповідач повідомив її, що більше не надасть необхідного дозволу, при цьому жодних пояснень вказаної відмови не надав. Оскільки дозвіл батька на виїзд дитини за кордон є необхідним документом, а відповідач відмовляється надавати такий дозвіл, що фактично призведе до погіршення стану дитини, тому позивачка звернулась з даним позовом до суду та просить надати дозвіл до досягнення повноліття її сина у її супроводі або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, здійснювати виїзди з України за кордон, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили обставини викладені в позові, просили позов задовольни. Не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Представник третьої особи у судове засідання не зявився надіслав на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Представник Шевченківського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень або пояснень не надіслав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причину неявки суд не повідомив, заперечень не надав. Згідно ст. 169 ч.4 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивачки, суд у судовому засіданні ухвалив провести заочний розгляд цієї справи за відсутністю відповідача на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши думку позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги інтереси дитини, суд вважає доцільним позов задовольнити. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується безпосередньо рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2012 року про розірвання їх шлюбу (а.с.8). Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтв про народження дитини виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 23.06.2006 року (а.с.12). Дитина мешкає з позивачкою за адресою6 [ADDRESS], що підтверджується актом від 23.06.2016 року (а.с.7) та відповідно до медичних документів страждає бронхіальною астмою (а.с.13, 15-17). Лікарями дитині рекомендований періодичний виїзд за межі міста у більш сприятливий для нього клімат. Як вбачається з довідки виданої Запорізькою школою-інтернатом «Джерело» (а.с.14) батько дитини [PERSON] відповідач по справі дуже рідко відвідує шкоду, навчанням та вихованням сина мало цікавиться, не приймає участі у проходженні дитиною медичних оглядів, обстежень за місцем проживання; всіма питаннями турбується мати дитини. Ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. За приписами ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: зокрема, у разі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 12 вказаного Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства країни. На підставі вищевикладеного суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved