Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулась з дійсним позовом до Автозаводського районного суду м. Кременчука. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з 05.07.2004 року по 30.01.2015 року працювала прибиральницею у КГП «Союзрембуд», звідки звільнилась за власним бажанням. В день звільнення відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, чим на її думку порушив норми ст.116 КЗпП України. На її звернення про виплату належної їй заробітної плати відповідач жодним чином не реагував. Остаточний розрахунок було проведено лише 19.08.2015 року. На її прохання про сплату компенсації у звязку з невчасністю виплати заробітної плати їй відповіли відмовою. Через затримку розрахунку вона не мала можливості придбати ліки, у звязку з чим вона відчувала моральні страждання та суттєве погіршення здоров'я. Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 331,02 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3736,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Надала суду пояснення про те, що вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про проведення остаточного розрахунку з нею. Проте вказані вимоги були залишені без уваги. І лише після звернення до суду 19.08.2015 року відповідач провів з нею розрахунок. За весь час, що передував розрахунку, вона не мала змоги купувати ліки, у звязку з чим її стан здоров'я значно погіршився. Представник позивача, [PERSON], просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, [PERSON], проти задоволення позову заперечував. Наголошував на тому, що в день звільнення позивач на роботу не виходила, а тому провести з нею розрахунок в цей день не видавалось можливим. [PERSON] звернулась до підприємства лише в липні 2015 року з проханням повідомити про розмір належних їй сум заборгованості по заробітній платі. З вимогою про виплату їй заробітної плати звернулась у серпні 2015 року, після чого КГП «Союзрембуд» в повному обсязі розрахувався з [PERSON] Оскільки остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 21.08.2015 року, з наступного дня розпочався перебіг 3-місячного строку для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. [PERSON] пропустила вказаний строк. Посилаючись на вказані обставини, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що наказом №31-К від 30.08.2015 року [PERSON] було звільнено з посади прибиральниці КГП «Союзрембуд» згідно ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому вiд підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплаченi не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 21.08.2015 року КГП «Союзрембуд» провів остаточний розрахунок з [PERSON], що підтверджується видатковим касовим ордером та не заперечувалось сторонами по справі. З позовом до КГП «Союзрембуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодував моральної шкоди [PERSON] звернулась до суду 03.02.2016 року, тобто після сплину визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України 3-місячного строку. Згідно\~рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012року №4-рп/2012\~Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Позивач не надала суду доказів на підтвердження поважних причин пропуску строку позовної давності. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги положення вищезазначених норм, з урахуванням заяви представника відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що даний строк має бути застосований у правовідносинах, які виникли між сторонами по справі. З урахуванням пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed