Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особи: [PERSON], Четверта одеська державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності та визнання договору недійсним. Позовні вимоги обумовлені наступними обставинами. Так, у власності діда позивачки [PERSON] був житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою [ADDRESS], яким він володів на підставі Договору на право будівництва, засвідченого 1-ю Одеською держнотконторою 05.05.1952 року. [PERSON] мав двоє дітей - [PERSON] та відповідачку [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер та після його смерті залишилися діти: позивачка - [PERSON], та її рідний брат [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, при цьому, він залишив заповіт, згідно якого він заповів усе своє майно відповідачці [PERSON]. Позивачка вважає, що відповідно до ст.529 ЦК України (у редакції 1963 р.), вона та її брат [PERSON] були спадкоємцями першої черги, оскільки їх батько - [PERSON], який був спадкоємцем першої черги помер раніше спадкодавця - [PERSON]. Окрім того, на час смерті спадкодавця [PERSON] у житловому будинку, який був предметом заповіту постійно мешкали мати позивачки [PERSON], позивачка [PERSON] та її рідний брат [PERSON]. В зв'язку з чим, вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Оскільки на час смерті [PERSON] позивачка та її брат [PERSON] були малолітніми, то їх мати [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про залучення дітей у якості спадкоємців з тих підстав, що вони мали право на обов'язкову частку в спадщині. Нотаріус запропонував матері надати докази того, що діти є спадкоємцями по закону, а також мають право на обов'язкову частку в спадщині. Однак, за твердженням позивачки, її мати з невідомих підстав не надала нотаріусу належних доказів. Замість цього між нею та відповідачкою [PERSON] було досягнуто домовленість про те, що вона не буде заперечувати проти мешкання дітей у будинку. 16 вересня 1986 р. державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіна Є.П. видала відповідачці [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, згідно якого за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS], який складається із однієї кам'яної житлової споруди 44,53 кв.м. житлової площі з господарськими спорудами літня кухня, вбиральня, огорожа. 25 серпня 1987 р. відповідачка [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] із відповідачкою [PERSON]. При цьому у договорі вказано, що [PERSON] є єдиним власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, у договорі вказано, що будинок, який є предметом договору купівлі-продажу має житлову площу 50,9 кв.м.. Позивачка вважає, що оскільки вона з братом на час відкриття спадщини були неповнолітніми та перебували на утриманні у спадкодавця [PERSON], то вона, а також її брат набули право на обов'язкову частку у спадщині. При цьому, позивачка вважає, що вона має право на 1/6 частку спадкового майна. Позивачка також вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку відповідачка [PERSON] порушила її права, оскільки, вона з братом повинна була отримати у спадщину 1/3 частку даного будинку. В позовних вимогах позивачка також посилається на те, що оскільки під час укладання спірного договору купівлі-продажу вона була неповнолітньою, та про існування договору вона дізналася тільки в теперішній час, вважає, що є підстави для поновлення строку на подання позову. На підставі викладеного, позивачка просить: - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 16 вересня 1986 р. за реєстром [NUMBER] на ім'я [PERSON]; - визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] на підставі спадкування за законом; - визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку , розташованого за адресою [ADDRESS], який був укладений між[PERSON] та [PERSON] 25 серпня 1987 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав обставини заявлених вимог у повному обсязі. Він також пояснив, що позивачка на час відкриття спадщини була неповнолітньою, проте її мати неналежним чином захистила її права на спадщину. В процесі судового засідання представник позивача пояснив, що він вважає необхідним змінити позовні вимоги, оскільки вважає, що заповіт померлого [PERSON] необхідно визнати недійсним за підстав того, що на час посвідчення заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. В зв'язку з чим, наполягав саме на розгляді даних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В той же час, представник позивача з часу відкриття провадження, а також з моменту ознайомлення з матеріалами спадкової справи, мав можливість своєчасно направити до суду змінені позовні вимоги, проте цього не зробив. На підставі вищенаведеного, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. В той же час, згідно надісланих до суду пояснень, просили позовні вимоги залишити без задоволення у повному обсязі, а справу розгляду у їх відсутність. Представники Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] - [PERSON] просив позовні вимоги залишити без розгляду, оскільки у позивачці відсутні правові підстави для задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, на підставі фактів встановлених в судовому засіданні. Так в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі Договору на право будівництва, засвідченого 1-ю Одеською держнотконторою 05.05.1952 року, належав житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер. В зв'язку з чим, до виниклих правовідносини застосовується дія ЦК України в редакції 1963р.. З матеріалів спадкової справи, яка була відкрита після померлого [PERSON] вбачається, що із заявою про прийняття спадщину за заповітом звернулась [PERSON], а також [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON], яки були спадкоємцями померлого [PERSON]. Відповідно до ч.1,2 ст. 524 ЦК України (у редакції 1963 р.),спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. В судовому засіданні встановлено, що померлий [PERSON] залишив заповіт, згідно якого він заповів усе своє майно відповідачці [PERSON]. Вищевказаний заповіт був посвідчений 03.08.1984р. державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори. Таким чином, в даному випадку виникли правовідносини щодо спадкування за заповітом. Частиною 1 ст. 534 ЦК України (у редакції 1963 р.), встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 535 ЦК України (у редакції 1963 р.), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого [PERSON] були його дочка - [PERSON], а також [PERSON]. Однак, [PERSON] помер [INFO] року, тобто, ще до відкриття спадщини. Спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] була його дружина - [PERSON], а також неповнолітні діти - [PERSON], та її рідний брат [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК України (у редакції 1963 р.), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК України онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином, [PERSON], та її рідний брат [PERSON] мали можливість успадкувати порівну саме ту частку, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Враховуючи вимог ст. 535 ЦК України (у редакції 1963 р.), предметом доказування за даних правовідносини є саме факт наявності право на обов'язкову частку у спадщину у [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 74 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак в судовому засіданні зі сторони позивача не надано жодного доказу, що померлий [PERSON] був непрацездатний, а також перебував на утриманні померлого [PERSON]. Таким чином, у [PERSON] не виникало право на обов'язкову частку у спадщині, що, в свою чергу, позбавляє його спадкоємців права на спадщину, а тому, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, про що було проінформовано листом мати позивачка [PERSON]. 16 вересня 1986 р. державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіна Є.П. видала відповідачці [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, згідно якого за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS], який складається із однієї кам'яної житлової споруди 44,53 кв.м житлової площі з господарськими спорудами літня кухня, вбиральня, огорожа. Суд вважає, що вищевказане свідоцтво було видано правомірно та відсутні підстави для визнання його недійсним, за підстав визначених позивачкою. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині: визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видане Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 16.09.1986р. за реєстром - [NUMBER] на ім'я [PERSON]; визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за законом; Судом також встановлено, що 25 серпня 1987 р. відповідачка [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] із відповідачкою [PERSON]. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання вищевказаного договору недійсним, оскільки вищевказана позовна вимога є похідною від первісних позовних вимог. Суд також вважає, що оскільки відповідачі не заявляли клопотання щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо їх поновлення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed