Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа на стороні позивача [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві зазначено, що відповідач [PERSON] , який є сином позивача, та малолітній син відповідача [PERSON] зареєстровані у належному позивачеві на праві приватної власності житловому будинку. З грудня 2017 року вони в належному позивачеві будинку не проживають, не сплачують комунальні платежі, участі в утриманні житла не беруть, особистих речей в будинку не мають. Реєстрація місця проживання відповідача та його сина в належному позивачу будинку створює перешкоди в користуванні власністю та спричиняє додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Відповідач [PERSON] відмовляється добровільно знятися з реєстрації з належного позивачеві житловому будинку. Тому позивач просить в судовому порядку визнати вищевказаних осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, крім того, пояснила, що із сином та його невісткою постійно виникали конфлікти, які провокував сам відповідач та його дружина, але з будинку вона сина не виганяла. Син до 17 грудня 2017 року вивіз всі свої речі, а потім мала місце конфліктна ситуація під час якої син ображав її, намагався пошкодити будинок, розбив телефон сестри. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що відповідач зі своє родиною, які проживали в будинку позивача, добровільно залишили місце свого проживання в грудні 2017 року, забравши свої речі, та з того часу проживають зі іншою адресою, а саме, по [ADDRESS] , при цьому, позивач з будинку їх не виганяла та не чинила жодних перешкод в доступі до будинку. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідач з родиною дійсно в грудні 2017 року виїхав з будинку позивача, але це було вимушеним заходом так як позивач постійно провокувала конфлікти. 19 грудня 2019 року між сторона виникла сварка в ході якої позивач наполягла, щоб син виїхав, крім того, в сім`ї відповідача була тримісячна дитина і конфлікти погано відображалися на стані дитини та її матері - дружини відповідача. Відповідач зі своєю родиною змушений проживати у батьків дружини в квартирі де гірші житлові умови. Просила в позові відмовити. Третя особа у справі - [PERSON] в судове засідання не з`явилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримку позовних вимог [PERSON] . Представник органу опіки та піклування Олешківської РДА заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що питання доцільності визнання малолітнього [PERSON] розглядалося комісією із захисту прав дітей та на підставі акту обстеження житлових умов надано висновок № 01-26-529/0/19/617.10 від 25.06.2019 року, яким визнано недоцільним втрату малолітнім [PERSON] втрати права користування житлом що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 45/100 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 16.02.2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2009 року. Інша частина вказного будинку належить третій особі у справі - [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Олешківської міської ради Олешківського району Херсонської області від 19.03.2019 року № 1946, сім`я [PERSON] складається з: сина [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] . За інформацією про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача від 29.03.2019 року, отриманою за запитом суду, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: з 25 липня 2000 року - [PERSON] , [INFO] ; з 17 грудня 2008 року - [PERSON] , [INFO] . Реєстрація місця проживання відповідача та його малолітнього сина за адресою: [ADDRESS] також підтверджується записами в будинковій книзі. З 04.04.2008 року відповідач перебуває в шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач з дружиною та двома дітьми в т.ч. [PERSON] , [INFO] , з середини грудня 2017 року не проживає за адресою: [ADDRESS] та з цього часу вони проживають в [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями сторін та їх представників, показаннями свідків. Свідок [PERSON] показала, що вона проживає по сусідству із позивачем, спілкується з останньою. В позивача із сином, який проживав в її будинку часто виникали конфлікти з приводу сімейних відносин та з приводу спадкування будинку. В грудні 2017 року мав місце конфлікт позивача із сином в зв`язку з чим викликався наряд поліції. З грудня 2017 року відповідач не з`являвся за місцем своєї реєстрації. Свідок [PERSON] показала, що відповідач сам зібрав свої речі та виселився. Свідок [PERSON] показала, що вона проживає по сусідству із позивачем. В позивача із сином, який проживав в її будинку часто виникали конфлікти з приводу сімейних відносин та з приводу спадкування будинку. Також мав місце такий конфлікт в зв`язку з чим викликався наряд поліції. З грудня 2017 року відповідач не з`являвся за місцем своєї реєстрації. Свідок [PERSON] показала, що відповідач після конфлікту з матір`ю, що мав місце в грудні 2017 року, за місцем реєстрації не з`являвся. Перешкод в користуванні будинком йому ніхто не вчиняв. З грудня 2017 року відповідач вселитися не намагався. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач із сином [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в належному позивачу будинку як члени сім`ї власника, а тому відповідач та його залітній син, відповідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, мали право користування житловим приміщенням, належним позивачу, разом з тим, останні втратили право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем доведено, що відповідач із сином були відсутні за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних на те причин. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач та члени його сім`ї покинули місце свого попереднього проживання добровільно та свідомо, з метою уникнення подальших конфліктів з позивачем, так як будь-яких перешкод в користуванні житлом відповідачу не створювалося, крім того, з грудня 2017 року відповідач не намагався вселитися в спірний будинок, що свідчить про обрання ним іншого місця проживання. Суд вважає, що самі по собі конфлікти сімейного та побутового характеру, про які повідомили сторони, не можуть бути розцінені як поважні причини тривалої відсутності членів сім`ї власника за місцем їх реєстрації, а тому доводи представника відповідача про вимушений характер виселення суд до уваги не приймає. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин порушені права позивача як власника підлягають захисту шляхом визнання відповідача та його малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Під час розгляду справи органом опіки та піклування надано висновок, яким визнано недоцільним втрату малолітнім [PERSON] втрати права користування житлом що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначений висновок суд до уваги не приймає внаслідок його необґрунтованості з наступних підстав, Так висновок органу опіки та піклування базується лише на актах обстеження умов проживання, разом з тим, орган опіки та піклування не врахував, що згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В даному випадку органом опіки та піклування не прийнято до уваги, що батьки малолітнього Кіріла добровільно змінили місце проживання, а тому місце проживання дитини має бути визначене разом з батьками, що більше відповідатиме її інтересам. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved