Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Позов обґрунтовує тим, що 04 серпня 2017 року вона на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказане нерухоме майно підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказує, що на час оформлення договору купівлі-продажу відповідач був прописаний в квартирі, яка продавалась, за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не мав права власності на вказану квартиру та зобов'язався впродовж двох тижнів звільнити продану квартиру від своїх особистих речей та знятись з реєстрації місця проживання в добровільному порядку. Також зазначає, що відповідач виселився з придбаної нею квартири, однак не знявся з місця реєстрації, що порушує її права власника, перешкоджає завершити оформлення будинкової книги та субсидії. З огляду на наведене, просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача судові витрати. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, представник позивача в заяві від 12 березня 2018 року просить розгляд справи здійснювати без участі сторін. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Бойко Н.М., зареєстровано реєстрі за №460 (а.с.11). Крім того, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] здійснено 04 серпня 2017 року (а.с.13). З копії будинкової книги А №113744 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] встановлено, що в квартирі за вищевказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.17). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області місце проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровано з 20 січня 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно правової позиції викладеній у справі №6-709цс16, що переглядалася Верховним Судом України, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки відповідач зареєстрований та проживав у спірній квартирі як член сім'ї попереднього власника квартири, суд вважає, що право позивача передбачене ст.ст.317, 319 ЦК України як власника житлового приміщення підлягає захисту, а право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. На підставі викладеного, суд вважає правильним обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як то визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved