Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та ? частини трикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] особистою приватною власністю та поділ спільної сумісної власності подружжя. В ході розгляду даної справи на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2014 року з вказаною цивільною справою в одне провадження було об'єднано цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа - Реєстраційна служба головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, переведення прав і обов'язків покупця і визнання права власності на квартиру. Мотивуючи свої позовні вимоги позивачка зазначила, що разом зі своєю матір'ю [PERSON] проживала в [ADDRESS], де і навчалась. У 2003 році переїхала проживати до матері в орендовану квартиру в м. Київ, де продовжила навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Психологія». У 2005 році її мати придбала два житлових будинки та земельні ділянки в с. Триліси Фастівського району Київської області, один з яких мати оформила на себе, а інший на доньку. 21.07.2006 року позивачка одружилась з [PERSON] та переїхала проживати до нього за адресою [ADDRESS]. Восени 2006 року, зібравши всі свої заощадження та позичивши 13 000 доларів США, мати позивачки купує квартиру за адресою: [ADDRESS], яку оформлює на доньку. [INFO] позивачка народила доньку - [PERSON]. Життя в квартирі батьків чоловіка не складалось і позивачка звернулась до матері, щоб та допомогла з житлом. У 2009 році мати позивачки продала квартиру за адресою: [ADDRESS] для придбання більшої квартири за адресою: [ADDRESS] яка також була оформлена на ім'я позивачки, однак фактично покупцем квартири була мати, яка підшукала і повністю розраховувалась власними коштами за цю квартиру. 30.12.2011 року квартира за адресою: [ADDRESS] була продана у зв'язку з поганими санітарними умовами для купівлі іншої квартири, що була придбана [ADDRESS]. Крім того, під час перебування у шлюбі, на ім'я Позивачки була зареєстрована ще одна квартира за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу будинків і землі, що були придбані матір'ю позивачки - [PERSON] ще у 2005 році, один з яких був зареєстрований на ім'я Позивачки. Після продажу будинків мама знайшла собі квартиру в [ADDRESS], уклала попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири, згідно якого передала продавцю 1500 доларів США завдатку на забезпечення виконання основного договору та 20.07.2010 року повністю розрахувалась за вказану квартиру, взявши частину коштів у позику. При оформленні правочину мама оформила купівлю квартири на доньку, через те, що мала онкологічне захворювання та лікарі не могли спрогнозувати наслідки цієї хвороби. За таких обставин позивачка зазначає, що за рахунок особистих коштів нею було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], та 1/2 частину трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], інша ? частина вказаної квартири є - спільною сумісною власністю, половина від якої також належить Позивачці. А отже позивачка стверджує, що на праві приватної власності їй загалом належить однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та ? частини квартири за адресою: [ADDRESS]., а чоловіку ? частини квартири за адресою: [ADDRESS], як частина спільного сумісного майна. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, надавши суду аналогічні пояснення та просили їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] позивачка та її представник не визнали, просили відмовити в їх задоволенні через необґрунтованість і незаконність. З обставинами, викладеними в зустрічному позові [PERSON] погодились, але в позові просили відмовити, зазначаючи, що визнання права власності на спірну квартиру як особистої приватної власності за [PERSON] не буде порушувати права та інтереси [PERSON], а отже задоволення її позову є недоцільним. [PERSON] звернувся до суду з вимогами щодо поділу спільного майна подружжя, зазначивши, що 21.07.2006 року між ним та позивачкою було укладено шлюб, який 12.02.2013 року за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва було розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Угоди про поділ спільного майна подружжя при розірванні шлюбу не досягнуто, а тому звернувся до суду про поділ спільного майна подружжя, що було придбане в шлюбі, а саме: 3-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]; однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]; холодильник ТМ «Лібхер», газова плита, пральна машинка, меблі. Вказані квартири були придбані у шлюбі у 2012 та 2010 роках відповідно на спільні кошти подружжя. [PERSON] зазначав, що не має іншого житла, вимушений проживати у родичів, у зв'язку з чим звернувся до суду з вимогами поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, набуте за час шлюбу, визнати за ним право власності на однокімнатну квартира за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частину 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. За позивачкою визнати право власності на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та на холодильник ТМ «Лібхер», газову плиту, пральну машинку, меблі. В ході судового провадження [PERSON] уточнив позовні вимоги та остаточно просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, порівно: визнати за ним право приватної власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та 1/4 частину 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. За позивачкою визнати право власності на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та на холодильник ТМ «Лібхер», газову плиту, пральну машинку, меблі. Представник [PERSON] заперечувала проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON], просила відмовити в них повному обсязі. Третя особа [PERSON] заявила самостійні вимоги щодо предмету спору, зазначивши, що до 2002 року проживала разом зі своєю сім'єю в [ADDRESS]. Протягом 1999-2001 року за запрошенням працювала в м. Солсбері (Великобританія), а також в м. Києві. У 2002 році переїхала до м. Києва працювати лікарем, де проживала у орендованій квартирі. У 2003 році донька переїхала проживати до неї в м. Київ. У 2005 році придбала два жилих будинки та земельні ділянки в с. Триліси Фастівського району Київської області, один з яких оформила на себе, інший будинок - на доньку. Куплені будинки потребували ремонту, тому за власний кошт [PERSON] розпочала ремонт в обох будинках. Через те, що [PERSON] було важко справлятися з обома будинками та жити за межами міста, вона вирішила продати будинки та купити собі квартиру у м. Києві. Донька не заперечувала, адже обидва будинки фактично купувались за власні кошти її матері, і лише через бюрократичні проблеми, один із будинків був оформлений на доньку. [PERSON] знайшла собі однокімнатну квартиру в [ADDRESS]. 12.06.2010 року уклала попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири, згідно якого передала продавцю 1500 доларів США завдатку на забезпечення виконання договору купівлі-продажу. 14.06.2010 року продала будинки в с. Триліси, позичила 12 000 доларів США у своєї подруги, що підтверджується розпискою від 18.07.2010 року. Через проблеми зі здоров'ям (онкологічне захворювання), вказана квартира була оформлена на ім'я доньки. До 2014 року жодних проблем з оформленням квартири не було. Однак, після розірвання шлюбу між донькою та її чоловіком виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. І чоловік, достовірно знаючи про фактичні обставини щодо придбання даної квартири, використовуючи законодавство в своїх корисливих мотивах для безпідставного збагачення, намагається відібрати квартиру, яку [PERSON] підшукала для себе, особисто передала покупцю квартири завдаток за її придбання, в день здійснення правочину - особисто передала всі свої власні кошти покупцеві та отримала від них ключі від купленої квартири. Тобто своїми діями виконала всі основні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. З моменту придбання квартири постійно проживає в ній, здійснює всі витрати по утриманню цієї квартири. У зв'язку з цим, вважає за необхідне перевести права покупця за Договором купівлі-продажу вказаної квартири з доньки на неї, адже саме вона фактично здійснила купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] за свої власні кошти. Просить суд визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 20.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 1033, в частині покупця, перевівши на гр. [PERSON] права та обов'язки покупця квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Представник третьої особи із самостійними вимогами вказані позовні вимоги підтримав в судовому засіданні в повному обсязі і просив їх задовольнити, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] просив задовольнити частково, визнавши за [PERSON] право власності на 3/4 частин квартири [ADDRESS], а за [PERSON] право власності на 1/4 частину вказаної квартири. Представник третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації зазначила, що в спірній квартирі в [ADDRESS] проживає малолітня дитина [PERSON], [INFO] разом з матір'ю, [PERSON], які і зареєстровані у вказаній квартирі. Відповідно до розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.08.2013 року № 442 визначено місце проживання [PERSON], [INFO], разом з матір'ю. [PERSON]- батько дівчинки, мешкає в квартирі за адресою [ADDRESS], в якій 1/3 частина квартири належить йому на праві власності. Просила врахувати вказані обставини при постановленні рішення та прийняти законне рішення із врахуванням інтересів дитини. Третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не забезпечила явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази, якими сторони обґрунтовували свої позовні вимоги та заперечення, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом достовірно встановлено, що між позивачем та відповідачем 21.07.2006 року було укладено шлюб, що за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2013 року було розірвано (а.с. 88, т.1). В шлюбі у них народилась донька - [PERSON], [INFO] (а.с. 9, т. 1). До 2002 року позивачка проживала в [ADDRESS] разом зі своєї матір'ю, [PERSON] У 2002 році [PERSON] переїхала до м. Києва працювати лікарем, де проживала у орендованій квартирі. У 2003 році позивачка переїхала проживати до матері в м. Київ, де навчалась у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка за спеціальністю «Психологія», який успішно закінчила влітку 2006 року (а.с. 10, т. 1). Судом з'ясовано, що з 2005 року по 2012 рік на ім'я позивачки та її матері [PERSON] купувалось наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], загальною площею 55,5 кв.м.; житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], загальною площею 47,5 кв.м.; однокімнатна квартира за адресою [ADDRESS], загальною площею 29,80 кв.м.; двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]; однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]; та трикімнатна квартира [ADDRESS]. На момент розгляду справи наявними у сторін є однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]; та трикімнатна квартира [ADDRESS], що є об'єктами спору, інші об'єкти нерухомого майна відчужені. Встановлюючи обставини придбання спірного майна, судом було з'ясовано наступне. У 2005 році [PERSON], проживаючи зі своєю донькою, позивачкою у справі, у м. Києві в орендованій квартирі, придбала два жилих будинки в с. Триліси, Фастівського району, Київської області: на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.11.2005 року був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], загальною площею 55,5 кв.м. на ім'я [PERSON] (а.с. 13, 216, 224, т.1) та на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.12.2005 року був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], загальною площею 47,5 кв.м. на ім'я [PERSON](а.с. 14, т. 1). Фактично обидва будинки купувались [PERSON] за її власні кошти, що було нею підтверджено під час допиту в якості свідка та не заперечувалось [PERSON], яка зазначала, що не мала особистих коштів на придбання будь-якого майна, так-як у цей час лише закінчувала навчання та не мала свого особистого доходу. В той час як [PERSON] весь час працювала лікарем (а.с. 217, 244-253). Як вбачається із матеріалів справи, в подальшому на підставі рішень Триліської сільської ради № 6-12-У від 10.08.2007 року земельні ділянки, на яких розташовані зазначені будинки, були передані у власність [PERSON] і [PERSON] згідно державних актів на право власності на земельну ділянку (а.с. 15, 16 т. 1, а.с. 65-68, т. 2). Не маючи іншого житла в м. Києві, [PERSON] розпочала ремонтні роботи у придбаних будинках. Ремонти здійснювала самостійно, за власні кошти і власними силами. Із показань свідка [PERSON] вбачається, що з моменту придбання будинків в с. Триліси [PERSON] самостійно займалась їх ремонтом та облаштуванням, діти їй не допомагали. Після одруження доньки, восени 2006 року [PERSON] придбала однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS], загальною площею 29,8 кв.м., оформивши договір купівлі-продажу квартири на свою доньку [PERSON] (а.с. 17-18, 1). Фактична вартість квартири становила 58 200 доларів США, що вбачається з розписки продавця квартири (а.с.86) та підтверджено показаннями свідка [PERSON] Частину коштів на придбання вказаної квартири [PERSON] позичила у [PERSON] в розмірі 13000 доларів США, що підтверджується розпискою від 20.10.2006 року (а.с. 19-20, т.1). Позика була повністю повернута [PERSON], що також вбачається з тексту розписки та підтверджено в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] Свідок підтвердив, що гроші позичав [PERSON] на придбання нерухомості у м. Києві, наявна в матеріалах справи розписка дійсно містить його підпис. Сторона відповідача про обставини придбання вказаної квартири в судовому засіданні (як підшукувалась квартира, її вартість, де здійснювався правочин) повідомити не змогла, що дає підстави стверджувати, що відповідач жодної участі у придбанні квартири не приймав. Доказів, що спростовують обставини встановлені судом, матеріали справи не містять. Представник позивачки не заперечувала щодо того, що квартира за адресою: [ADDRESS] купувалась її матір'ю, в судовому засіданні було зазначено, що в цій квартирі ні вона, ні її чоловік ніколи не проживали, всі витрати [PERSON] здійснювала самостійно. З моменту одруження до осені 2009 року позивачка проживала в квартирі свого чоловіка разом з його батьками. Відносини в сім'ї були напруженими, орендувати квартиру не було коштів, тому позивачка звернулася до матері, щоб та допомогла з житлом. Враховуючи, що квартира за адресою [ADDRESS] була невеликою, житлова проща становила всього 17,2 кв.м, [PERSON] вирішила продати цю квартиру та придбати більшу для спільного проживання з дітьми. 03.10.2009 року квартира за адресою [ADDRESS], була продана та в цей же день 03.10.2009 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 21, 22 27, т.1). Свідок [PERSON] зазначила, що позичала [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 доларів на придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Розписку не брала, тому що її сім'я знає [PERSON] вже 10 років як лікаря, яка їх лікувала, зазначила, що це дуже порядна людина, яка живе для інших, не шкодуючи себе. Гроші були повернуті повністю. Також свідок зазначила, що сім'я доньки [PERSON] жила дуже скромно, вона навіть привозила іграшки для їхньої дитини. Відповідач обставини покупки та оформлення вказаної квартири на [PERSON] повідомити не зміг, що доводить позицію [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] не мав жодного відношення до покупки вказаної квартири. Судом встановлено, що в цій квартирі проживали позивачка разом зі своєю сім'єю: донькою і чоловіком. Мати позивачки була зареєстрована в цій квартирі, що підтверджується відміткою в її паспорті, згідно якої з 11.10.2009 року [PERSON] була знята з реєстрації в [ADDRESS] та 10.11.2009 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 214, т.1). Але проживати з дітьми не змогла, тому вирішила продати відремонтовані будинки в с. Триліси і купити собі окрему квартиру. Влітку 2010 року [PERSON] підшукала собі квартиру та 12.06.2010 року [PERSON] уклала Попередній договір № 1 про купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] за 55 000 доларів США, передавши продавцю 1 500 доларів США, як завдаток (а.с. 228, т.1 ). Дані обставини підтверджуються показаннями [PERSON], допитаної в якості свідка та свідка [PERSON], що узгоджуються між собою та з наявними в матеріалах справи доказами. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] особисто оглядала квартиру, на наступний день після оглядин особисто уклала з продавцем квартири в її присутності попередній договір, про всі основні умови покупки квартири домовлялась [PERSON] особисто, квартиру шукала для себе, домовлялась з покупцями про залишення деяких меблів, які їй були необхідні. Лише при оформленні договору-купівлі продажу квартири стало відомо, що [PERSON] хоче записати покупцем квартири свою доньку, яку і привела з собою до нотаріуса. Розраховувалась за квартиру особисто [PERSON], вартість квартири становила 55 000 доларів США, її донька з покупцями не спілкувалась. Чоловіка доньки в момент укладання договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса не було. Після укладення Договору-купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] ключі від квартири продавець передав особисто [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що після укладання [PERSON] попереднього договору на придбання квартири за адресою: [ADDRESS], 14.06.2010 року було відчужено житлові будинки [ADDRESS], та [ADDRESS] разом із земельними ділянками, що були зареєстровані за [PERSON] та [PERSON] Позивачка підтвердила той факт, що 14.06.2010 року відбулось відчуження будинків із земельними ділянками, для купівлі [PERSON] квартири для проживання.. [PERSON], опитана як свідок, також повідомила, що будинок [ADDRESS] був проданий за майже 14000 доларів США, а будинок [ADDRESS] - майже за 24000 доларів США. Отриманих грошових коштів за продаж будинків не вистачало для купівлі вказаної квартири, тому вона позичила у [PERSON] 12 000 доларів США на покупку квартири за адресою [ADDRESS], що підтверджується розпискою від 18.07.2010 року (а.с.26, т.1). 20.07.2010 року був укладений Договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] (а.с. 24, т. 1). Даний договір був укладений на ім'я [PERSON], однак вона не заперечує того факту, що вказана квартира купувалась матір'ю за особисті кошти [PERSON] Оформлення квартири на доньку було здійснено через наявність у [PERSON] онкологічного захворювання (а.с. 75-76, т.1), через яке вона знаходилась у пригніченому стані. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При вчиненні будь-якого правочину особа повинна мати вільне волевиявлення на вчинення правочину, яке відповідає його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ЦПК). Як вбачається із письмових пояснень позивачки, вона не мала наміру укладати договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Покупкою вказаної квартири займалась її мати, яку купила за власні кошти. Твердження [PERSON], що договір купівлі-продажу квартири від 20.07.2010 року укладений за його згодою, не спростовує встановлених фактичних обставин придбання вказаної квартири [PERSON] за її власні кошти. Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача, що адресований позивачці, в якому зазначено, що він не претендує на квартиру її матері (а.с. 35, 1). Відповідно до ст. 306 ЦК України листи, телеграми тощо є власністю адресата. Виходячи із змісту ч. 4 ст. 306 ЦК України кореспонденція, яка стосується фізичної особи, може бути долучена до судової справи, якщо в ній містяться докази, що мають значення для вирішення справи. Твердження представника відповідача, що розписки не можуть бути належними доказами у справі не береться судом до уваги, так як за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (правовий висновок ВСУ від 18.09.2013 року). Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Факт того, що позивачка або відповідач мали реальну фінансову можливість купити спірну квартиру, та мали намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу вказаної квартири сторонами не доведений. В той же час, із показань свідків та інших матеріалів справи вбачається, що подружжя мало нестабільний невеликий дохід (а.с.12-18, 30-32, т.2), та не мало фінансової можливості придбати самостійно собі нерухомість у м. Києві. Не дивлячись на те, що квартира за адресою [ADDRESS] придбана в період шлюбу, ця квартира не є спільною сумісною власністю, адже придбана виключно за кошти, що були отриманні за відчуження майна, яке належало позивачці та її матері на праві приватної власності та було придбано до шлюбу, а тому не підлягає поділу, як майно подружжя. Судом достовірно встановлено, що квартиру за адресою [ADDRESS] придбала [PERSON], яка, виконавши всі істотні умови договору, перебуваючи в хворобливому стані, записала покупцем квартири свою доньку. Відтак, визнати вказану квартиру особистою приватною власністю позивачки не має правових підстав. Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Виходячи із змісту ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представник позивача не заперечувала проти обставин, якими [PERSON] обґрунтовувала свій позов, та, надаючи пояснення, визнала їх і таке визнання не суперечить закону й не порушує права та інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] щодо переведення на неї прав покупця квартири за адресою [ADDRESS] та визнання за нею права власності на вказану квартиру. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON], то відповідно до положень ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] дізналася про порушення свого права відносно спірної квартири [ADDRESS] в момент залучення її в якості третьої особи під час провадження справи за позовом [PERSON] до її доньки про поділ спільного майна подружжя та виділення йому спірної квартири у власність, тому підстав вважати про порушення строків позовної давності не має. Щодо обставин придбання іншої спірної квартири, судом встановлено наступне. Через погані санітарні умови в квартирі за адресою: [ADDRESS] що фактично була придбана [PERSON] у 2009 році, її було вирішено продати. В квартирі був страшний грибок, який негативно позначався на здоров'ї дитини сторін, що підтвердила свідок [PERSON]. 30.12.2011 року квартира за адресою: [ADDRESS] була продана. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2011 року вказана квартира була продана за 30000 доларів США, які [PERSON] віддала своїй доньці для придбання іншої квартири. Іншу частину коштів на придбання квартири подружжя повинно було докласти за рахунок своїх спільних заощаджень. 22.01.2012 року позивачка уклала попередній договір купівлі квартири [ADDRESS], вартість якої становила 74000 доларів США. Пошуком вказаної квартири займалась позивачка, яка шукала квартиру для своєї сім'ї та обговорила всі істотні умови її покупки. Позивачка витратила на вказану квартиру 30000 доларів США, отримані від своєї матері, додатково [PERSON] передала своїй доньці ще 6 000 доларів США запозичені у подруги на придбання квартири. Решту коштів була сплачена за рахунок коштів подружжя, що не заперечувалось сторонами у справі. 03.02.2012 року була придбана квартира [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] Виходячи із змісту п. 3 ч.1 ст. 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя. Відповідно до вимог частини 7 ст. 57 СК України, суд може визнати майно особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя. У такому разі частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. В постанові ВСУ від 02.10.2013 року визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В силу вимог ст. 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю. Отже, нерухоме майно придбане одним із подружжя, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані одним із подружжя від третіх осіб, не є спільним сумісним майном. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Приписами ст.71 СК України встановлено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу даної норми встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Із запропонованого [PERSON] поділу майна подружжя не вбачається дотримання вимог ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя, в його позовних вимогах не значиться вартість спірного майна, що унеможливлює здійснення запропонованого ним поділу майна в натурі. Крім того, в позові взагалі не йдеться про ідентифікуючі ознаки побутової техніки. Віповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог відповідача. Відтак, на підставі наведеного, ? частину квартири [ADDRESS] слід визнати особистою приватною власністю позивачки, інша ? частина спірної квартири є спільною сумісною власністю, що підлягає поділу між подружжям в рівних частках. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі викладеного та

Outcome: partial