Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яка є законним представником малолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона разом із сином [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.02.1998 року. В вищезазначеній квартирі зареєстрована її онука [PERSON] , [INFO] . На теперешній час [PERSON] проживає разом зі своїм опікуном- відповідачем по справі [PERSON] , де і повинна бути зареєстрованою. У квартирі за адресою: [ADDRESS] онука ніколи не проживала, була зареєстрована з батьком- [PERSON] , при його житті. Позивач бажає продати квартиру, але за умови реєстрації малолітньої дитині в ній це неможливо.Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 червня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання на 10 серпня 2021 року о 10.00 годині. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено в судове засідання на 22 вересня 2021 року на 14.00 годині. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі згідно заявлених позовних вимог. Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала відзив на позовну заяву /а.с.22-27/. Згідно відзиву зазначила, що Виконавчим комітетом Кам`янської міської ради було прийнято рішення №311 від 27.04.2021 р. «Про зміну статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, на статус дитини-сироти малолітній дитині [PERSON] ». Фактично малолітня [PERSON] проживає разом зі своїми братами та сестрами за місцем реєстрації відповідача по справі за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що дитина не проживає за місцем її реєстрації тимчасово, це зумовлено поважними причинами, які випливають із максимального забезпечення опікуном її прав та інтересів у відповідності із вимогами законодавства. Дівчинка не може через свій вік самостійно вирішувати питання стосовно свого місця проживання, проте за нею зберігається право вирішити це в майбутньому. Оскільки квартира, в якій на даний час мешкає дитина є невеликою, її площі не вистачає на забезпечення всіх потреб членів сім`ї - братів та сестри малолітньої - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які хоча і зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте мешкають однією родиною з відповідачем. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Наявність у опікуна, з яким вона фактично проживає права власності на житло не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Позивач вважає, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Виходячи із цього принципу, місце проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років не може бути відмінне від адреси реєстрації її батьків (усиновлювачів чи опікунів). Батьки / опікуни є законними представниками дитини, проте вони не збігаються в одну особу, що не дає права зробити висновок про повне наслідування дитиною прав батьків чи одного з них. Вважає, що доводи позивача про те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може проживати лише за місцем проживання батьків, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Крім того, з огляду на частину шосту статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Про це наголошено Верховним Судом у Постанові від 27.06.2019 р. у справі № 337/1760/17 (провадження № 61- 31119св 18). Просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Третя особа на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог- [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування з урахуванням наданого висновку від 17.08.2021 року /оберт а.с.56/. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. Позивач та третя особа [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 лютого 1998 року /а.с.8/. Відповідно до довідки № 001090274 про реєстрацію та склад сім`ї ТОВ «Абонент ХХІ» /а.с.6/ в квартирі [ADDRESS] зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . Згідно акту № 162 про не проживання від 18 травня 2021 року малолітня [PERSON] з 2013 року про теперішній час не проживає в квартирі [ADDRESS] /а.с.5/. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року позивача [PERSON] визнано опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] /а.с.13-17/. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Кам`янської міської ради №311 від 27.04.2021 р. «Про зміну статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, на статус дитини-сироти малолітній дитині [PERSON] » останній було надано статус дитини - сироти /а.с.29/. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та статтею І Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року| відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №| 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ПК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, І які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст,405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім' ї без поважних причин понад один рік, як до інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч.ч. 1,2, 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що [PERSON] є онукою позивача, на даний час є малолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Проживання дитини за місцем проживання своєї бабусі(опікуна) не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання свого опікуна і повинна бути там зареєстрована, є необґрунтованими. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно та беручи до уваги висновок виконавчого комітету Кам`янської міської ради, що недоцільно визнавати малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , яка є законним представником малолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed