Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за мировою угодою, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2013 р. була затверджена мирова угода в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, згідно з п.п. 2, 6 якої припинено право власності [PERSON] у спільній сумісній власності на ? частину нежилого приміщення [ADDRESS] загальною площею 50,2 кв.м, а за [PERSON] визнано право власності на вказане приміщення. Пунктом 7 мирової угоди передбачено сплату [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за належну їй частину нежилого приміщення у розмірі 60 000 доларів США шляхом сплати не пізніше 20 числа кожного місяця, починаючи з 1 грудня 2013 р. по 31 грудня 2018 р. включно, грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США по комерційному курсу долара по відношенню до гривні на день розрахунку. Відповідач умови мирової угоди виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 6 листопада 2015 р. утворилась заборгованість в розмірі 18 630 доларів США. Крім того, п. 7 мирової угоди передбачено сплату штрафних санкцій у разі неналежного виконання умов мирової угоди у розмірі 10 доларів США за кожен день прострочення платежу. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також вважає, що на її користь має бути стягнуто 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, однак у гривневому еквіваленті станом на час ухвалення рішення відповідно до вимог ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 18 630 доларів США, штрафні санкції у розмірі 3 650 доларів США, 3 % від простроченої суми у розмірі 425,63 доларів США (арк. справи 2-9). У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що відповідач на даний час не має можливості сплачувати позивачеві грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2013 р., якою було затверджено мирову угоду, оскільки не має доходу, про що позивача повідомляв. Він сплачує позивачеві кошти у розмірі, який є можливим на теперішній час, та від виконання своїх зобов'язань не відмовляється. Проте, з заявою про розстрочку або відстрочку виконання ухвали він до суду не звертався. Ухвала суду про затвердження мирової угоди є актом органів судової влади і підлягає виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому є неможливим стягнення заборгованості за такою мировою угодою шляхом пред'явлення відповідного позову до суду. Заявлені позивачем вимоги не співвідносяться зі способами захисту порушених прав, визначених у ст.ст. 15, 16 ЦК України. Ухвала була звернута позивачем до виконання, було відкрито виконавче провадження. Тому в даному випадку позивач мала право звернутись до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, що в подальшому було б підставою для вчинення виконавчою службою дій, спрямованих на виконання такого рішення. Також відповідач не погоджується із наведеним у позовній заяві розрахунком суми позову, оскільки він здійснював сплату позивачеві коштів в межах своїх можливостей, про що надав відповідні квитанції. Крім того, виконання зобов'язання допускається у національній валюті України, якою є гривня. Вказала, що не можливо повторно стягнути кошти, які вже були стягнуті за мировою угодою. Також представник відповідача надала письмові заперечення проти позову, в яких обґрунтувала свою позицію посиланнями на норми діючого законодавства. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2013 р. затверджено мирову угоду у цивільній справі № 331/6095/13, провадження № 2/331/1799/13 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - ПАТ «Банк Кіпру» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого закрито провадження у даній справі. Ухвала набрала законної сили 26 листопада 2013 р. (арк. справи 17-19). Відповідно до умов затвердженої мирової угоди припинено право власності [PERSON] у спільній сумісній власності на ? частину нежилого приміщення [ADDRESS] загальною площею 50,2 кв.м, за [PERSON] визнано право приватної власності на вказане нежиле приміщення, в якості грошової компенсації за це нежиле приміщення [PERSON] зобов'язався сплатити на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 60 000 доларів США. Грошова компенсація у розмірі 60 000 доларів США повинна бути сплачена наступним чином: не пізніше 20 числа кожного місяця, починаючи з 01.12.2013 року по 31.12.2018 року включно, відповідач зобов'язаний щомісячно сплачувати на користь позивача грошові кошти в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США по комерційному курсу долара по відношенню до гривні на день розрахунку. Зазначені грошові кошти відповідач зобов'язується не пізніше 20 числа кожного місяця перераховувати на один із розрахункових рахунків (доларовий або гривневий) на вибір позивача, відкриті останньою не пізніше 01.12.2013 року на своє ім'я в банківських установах, або на вимогу позивача надати їй нарочно з обов'язковою видачею письмової розписки про отримання нею цих грошових коштів. У разі несвоєчасного перерахування відповідачем щомісячного обов'язкового платежу у сумі 1000 доларів США на розрахунковий рахунок, відкритий на ім'я позивача, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача штрафні санкції за прострочення платежу у розмірі 10 (десять) доларів США за кожний день прострочки. Датою виконання відповідачем грошового зобов'язання, у вигляді сплати на користь позивача щомісячного платежу у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, є календарна дата перерахування відповідачем вказаних грошових коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім'я позивача. Відповідно до наданої суду виписки з банківського рахунку позивача та банківських квитанцій, наданих представником відповідача у судове засідання, відповідач умови мирової угоди виконував неналежним чином, оскільки починаючи з 22 квітня 2014 р. став сплачувати суму, меншу ніж обумовлено сторонами. Зазначене також не заперечувалось представником відповідача, яка пояснила, що у зв'язку з фінансовою кризою та відсутністю в відповідача коштів він здійснював сплату в межах своїх фінансових можливостей. Наведені обставини надають підстави для висновку суду, що відповідачем були порушені умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2013 р. у цивільній справі № 331/6095/13, провадження № 2/331/1799/13. Суд вважає необґрунтованими заперечення представника відповідача щодо відсутності в позивача правових підстав для звернення до суду із даним цивільним позовом, з огляду на таке. Згідно ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету позову. Виходячи зі змісту зазначеної норми процесуального права, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, а й матеріальні. Слід також зазначити, що до мирової угоди мають застосовуватись основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Отже, мирова угода - це цивільно-правове зобов'язання, та до нього застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України. За таких обставин, мирова угода може розглядатися як договір у цивільно-правовому розумінні. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Висновок представника відповідача про те, що мирова угода, затверджена судом, не може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, оскільки її укладення, затвердження і виконання регламентовано положеннями процесуального законодавства та Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави для застосування статті 625 ЦК України, є необґрунтованим. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення суду питання про стягнення основного боргу. Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року, яка в силу вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Також суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що з приводу виконання даної мирової угоди було відкрито виконавче провадження, оскільки, як пояснила представник позивача, а також це підтверджується матеріалами справи, ухвала суду залишилася не виконаною, виконавче провадження постановою державного виконавця від 17 квітня 2015 р. було закінчене на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд також зауважує на тому, що положення Закону України «Про виконавче провадження», які передбачали можливість виконання такого виконавчого документа як ухвала суду про затвердження мирової угоди, була виключена з цього Закону після його прийняття у новій редакції (Закон України від 4 листопада 2010 р. № 2677-VI). В чинній редакції цього Закону такий виконавчий документ як ухвала суду про затвердження мирової угоди відсутній (ч. 2 ст. 17 Закону містить лише у п. 2 посилання на виконання ухвал суду, які підлягають виконанню на підставі вимог законодавства (наприклад, ухвали суду про забезпечення позову тощо)). Виходячи з вищенаведеного, а також того, що умови мирової угоди виконувались відповідачем неналежним чином, в позивача виникло право вимагати в судовому порядку виконання відповідачем своїх зобов'язань із застосуванням правових наслідків його невиконання, які, в даному випадку, встановлені як мировою угодою (штрафні санкції у розмірі 10 доларів США за кожен день прострочення платежу), так і статтею 625 ЦК України. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 18 630 доларів США, штрафних санкцій, визначених у мировій угоді, що складає 3 650 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми, що дорівнює 425,63 доларів США. Суд вважає наданий позивачем розрахунок зазначених сум обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи (арк. справи 10-14). Суд вважає непереконливими заперечення представника відповідача в частині невірного обчислення заборгованості, оскільки як вбачається з вказаного розрахунку суми позову, у ньому були враховані суми, які [PERSON] сплачував позивачеві в межах своїх фінансових можливостей, на підтвердження чого представником відповідача були надані квитанції, які відповідають виписці з банківського рахунку позивача та наданому нею розрахунку. До того ж, представником відповідача не було надано суду альтернативного розрахунку суми заборгованості, якій би доводив невірність розрахунків, здійснених позивачем. Враховуючи, що мирова угода була затверджена сторонами щодо суми, визначеної саме в іноземній валюті, суд доходить висновку про можливість стягнення з відповідача коштів основного боргу та штрафних санкцій в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Щодо стягнення 3% річних, то позивач у позовній заяві просила стягнути дану суму у гривневому еквіваленті станом на час ухвалення рішення відповідно до вимог ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Офіційний курс долара США до гривні України станом на час розгляду судом справи 25 січня 2016 р. становить 2 479,2164 гривні за 100 доларів США, підтвердженням чого є витяг з офіційного сайту НБУ станом на 25 січня 2016 р. Відтак, еквівалентом суми 3% річних в іноземній валюті у розмірі 425,63 долара США - є сума у розмірі 10 552,29 гривень. Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] у повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені (арк. справи 1).

Outcome: approved