Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , 2015 року народження, з нею. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2011 року по 18.10.2016 р . В шлюбі народився син [PERSON] , 2015 року народження, який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. Дійти згоди з відповідачем щодо місця проживання спільної дитини не вдалося. Позивачка зазначає, що 03.11.2016 р. під час проходження медичного обстеження сину [PERSON] у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва» було поставлено клініко-функціональний діагноз, код за МКХ 10 Двостороння сенсоневральна глухота ІV ст. Н 90.3 і розроблена індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда № 119/16, згідно якої [PERSON] планувалось проведення слухопротезування - двостороння кохлеарна імплантація у період з 2016 по 2018 роки. Під час обстеження у дитини були встановлені обмеження життєдіяльності до орієнтації, до спілкування, до контролю за своєю поведінкою, до навчання, до здобуття освіти. З листопада 2016 року [PERSON] була встановлена інвалідність та призначена соціальна допомога з 03.11.2016 р. по 06.01.2033 р. у розмірі 1 452,00 грн. Позивачка вказує, що 23.10.2017 року вона під психічним та фізичним тиском дала згоду на виїзд до Німеччини свого малолітнього сина разом з батьком, оскільки коштів для покупки імплантів та проведення операції на Україні у неї не вистачало, черга на операцію за державні кошти України протягом двох років не наближалась. З дня народження тільки вона піклувалась про дитину, дізнавшись про хворобу сина, не жаліючи сил та витрачаючи останні зароблені кошти вона робила все можливе, щоб вилікувати дитину та знайти хоча б якийсь спосіб для покращення його стану здоров`я, навіть погодилась заради здоров`я сина на розлуку з ним. Позивачка зазначає, що скориставшись ситуацією, відповідач приїхавши до Німеччини відмовився здійснювати дитині операцію, у той час як вона була рекомендована не тільки лікарями України інституту отоларингології ім. професора О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України, а й лікарями Університетської клініки в Регенсбурзі (Німеччина), і тому вона була вимушена звернутися із заявою до Центрального органу, на який у відповідності до ст. 6 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, покладено виконання функцій забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав для забезпечення негайного повернення дитини та здійснення її лікування, поки вік дитини ще дозволяє це робити. Її заява була скерована тим, що вона отримала виклик з Інституту отоларингології ім. професора О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України на засідання комісії з кохлеарної імплантації для проведення операції [PERSON] в Україні за державні кошти, що підтверджується консультативним висновком № 41343. На підтвердження своїх намірів вона 10.07.2018 р. відізвала свою заяву про згоду на виїзд сина на постійне місце проживання до Німеччини. Позивачка вказує, що 24.05.2019 р. відповідач з малолітнім сином були депортовані компетентними органами Німеччини на Україну. З 24.05.2019 р. [PERSON] знаходився в Україні та проживав разом з нею у м. Києві. 20.06.2019 р. [PERSON] була проведена кохлеарна імплантація за державний кошт. 12.07.2019 р. відповідач забрав дитину, сина не повертає та не дозволяє із ним бачитися. Для отримання бажаного результату після проведеної операції вона має забезпечити належний догляд за дитиною, післяопераційну слухомовну реабілітацію сина, налаштування мовного процесора. Зазначає, що з 2011 року по теперішній час вона працює торговим представником у ТОВ «Дельта Медікел», відповідач не працює та не працював за весь час перебування у шлюбі. Її матір, бабуся [PERSON] , колишній педагог, нині на пенсії, допомагає та допомагатиме їй у майбутньому з вихованням дитини. Відповідач не може створити для сина належних умов для виховання та розвитку, не має достатнього матеріального забезпечення та належних побутових умов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.09.2019 р. відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 15). Ухвалою суду від 25.11.2019 року частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову, заборонено відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] до ухвалення у справі судового рішення (т. 1 а.с. 31-32). 12.11.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком (т. 1 а.с. 157-159). Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що з 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2016 року розірвано. Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом зазначає, що з червня 2017 року малолітній син постійно проживає з ним. У дитини є проблеми зі слухом, а саме має діагноз обобічної сенсоневральної глухоти ІV ст., внаслідок чого син потребує систематичної реабілітації та лікування. Позивач за зустрічним позовом вказує, що він сам займається вихованням та утримання дитини, участі в цьому відповідачка не приймає. Відповідачка надавала нотаріально завірену заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання до Німеччини їхнього сина разом з ним, де він з дитиною проживав з жовтня 2017 року по травень 2019 року та повернулись в Україну у зв`язку з тим, що з`явилась можливість проведення операції для дитини. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що він має всі умови для комфортного проживання дитини з ним, що підтверджується актом обстеження умов проживання дитини № 215 від 23.07.2019 року. Він має можливість забезпечити належні умови проживання сину, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідачка забезпечити невзмозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачки з сином. Спиртні напої він не вживає, не палить, добре відноситься до сина. Ухвалою суду від 25.11.2019 р., яка занесена в протокол судового засідання, залучено до участі у справі за первісним позовом Службу справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (т. 1 а.с. 180, 181). Ухвалою суду від 25.11.2019 р. прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (т. 1 а.с. 179). 16.12.2019 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому представник [PERSON] [PERSON] просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що [PERSON] відмовився від проведення імплантації дитини в Німеччині, свідомо не турбується про розвиток дитини, її навчання, ігнорує потреби дитини. Коли дитина проживала з матір`ю, то у 2 роки 9 місяців дитина говорила більше слів ніж на даний час. Після депортації з Німеччини [PERSON] вчиняв незаконні дії щодо дитини, не надавав [PERSON] доступу до сина та здійснення імплантації дитині в Україні, що підтверджується листами-відповідями отриманими з Головного управління національної поліції у м. Києві. Після операції батько силою забрав дитину, однак розвитком сина не займається, вчиняє психологічне насильство над дитиною, забороняє бачитися сину з матір`ю, налаштовує його проти матері (т. 1 а.с. 187-194). Ухвалою суду від 23.12.2019 року від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації витребувано висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з одним із батьків (т. 1 а.с. 230-231). Відповідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020 року, цивільну справу № 755/12800/19 передано до розгляду головуючому судді Виниченко Л.М. (т. 2 а.с. 24). Ухвалою суду від 15.07.2020 року підготовче провадження у справі закрите та призначено судовий розгляд по суті (т. 2 а.с. 80-82). Ухвалою суду від 15.07.2020 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, зобов`язано відповідача [PERSON] до ухвалення судового рішення у справі передавати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , матері дитини [PERSON] починаючи з 17.07.2020 року, а саме: кожної п`ятниці з 20 год. 00 хв. по неділю до 19 год. 00 хв. з ночівлею дитини у матері без супроводу батька; кожної середи з 13 год. 30 хв. до 16 год. 30 хв. та кожної п`ятниці з 14 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. для відвідування Комунального некомерційного підприємства Міський медичний центр проблем слуху та мовлення «Суваг» без супроводу батька; з 17 липня 2020 року з 20 год. 00 хв. по 25 липня 2020 року до 21 год. 00 хв. для виїзду до с. Санжейка Одеської області з метою оздоровлення дитини без супроводу батька (т. 2 а.с. 83-86). В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] , яка є відповідачкою за зустрічним позовом, та її представник [PERSON] підтримали первісний позов з викладених у ньому підстав, просили задовольнити позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позивачка [PERSON] суду додатково пояснила, що відповідач не займається з дитиною, розвиток сина відповідає рівню півторарічної дитини, [PERSON] психічно неврівноважений, психує, б`є все руками, через це [PERSON] знервований, копіює поведінку свого батька, коли вона приходить дитина радіє. Відповідач чинить перешкоди у зустрічах з сином, з ним неможливо домовитися, щоб дитина проходила реабілітацію та навчання для дітей з вадами слуху. У відповідача жахливі умови проживання, дитина занедбана, все брудно. Представник відповідача [PERSON], який є позивачем за зустрічним позовом, [PERSON] просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, додатково пояснила, що позивачка сама надала згоду на проживання дитини з батьком, хлопчик потребує постійного догляду та нагляду, що матір дитини, яка працює, надати невзмозі, також позивачка не має свого житла. [PERSON] хоче щоб дитина проживала з ним, насильства до сина він не чинить, свої батьківські обов`язки він виконує. Позивачка з дитиною може бути, її в квартиру відповідач впускає. Матеріальну допомогу відповідачу надає його матір та держава. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, третя особа суду подавала заяву про розгляд справи без участі їх представника, у якій зазначила, що висновок органу опіки та піклування від 17.06.2020 р. підтримують в повному обсязі, просить прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Суд, вислухавши [PERSON] , представників сторін, свідка, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторона позивачки посилається як на підставу своїх вимог, що викладені у первісній позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень проти позову сторони відповідача, приймаючи до уваги зустрічний позов, з урахуванням позицій третьої особи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2011 р., від якого мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 7, 8). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2016 р. у справі № 755/13759/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (т.1 а.с. 7). Судом встановлено, що дитина сторін по справі проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за якою зареєстрована. Як пояснила позивачка за первісним позовом, згоди на реєстрацію сина за адресою відповідача вона не надавала, на підтвердження чого надано письмові звернення [PERSON] від 12.05.2020 р. до Центру надання адміністративних послуг Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у яких позивачка просила відмовити [PERSON] у знятті з місця проживання та реєстрації проживання дитини у разі такого звернення до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання дитини (т. 2 а.с. 45-47). Попередньо дитина була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (довідка про реєстрацію місця проживання особи від 10.06.2019 р. - т. 1 а.с. 43). Судовим наказом виданим Дніпровським районним судом м. Києва від 20.12.2019 р. у справі № 755/19274/19 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.11.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття (т. 2 а.с. 41). За вимогами первісного позову [PERSON] просить визначити місце проживання дитини [PERSON] з нею. Позивачка за первісним позовом проживає з лютого 2009 по даний час в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] (копія договору оренди - т. 1 а.с. 10-11). Позивачка постійно працевлаштована з 04.01.2016 р., займає посаду торговельного представника у ТОВ «Дельта Медікел», щомісячно отримує заробітну плату (довідки про доходи - т. 1 а.с. 5, 52). На підтвердження позовних вимог позивачка надала характеристику з місця роботи від 17.05.2019 року, за змістом якої характеризується позитивно (т. 1 а.с. 6). Відповідно сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 20.11.2019 р. серії 10ААЄ № 306657, який дійсний до 20.11.2021 р., у [PERSON] наркологічні протипоказання щодо призначення опікунства не виявлені (т. 1 а.с. 35). Згідно довідки ТОВ «Медаком» від 30.11.2019 р., [PERSON] пройшла медичне обстеження лікаря психіатра, на диспансерному обліку у психо-неврологічному диспансері не перебуває, за медичною допомогою до психо-неврологічного диспансеру не зверталась (т. 1 а.с. 215). Відповідно довідки МВС України серії ІІА № 1576326, [PERSON] на території України станом на 02.12.2019 р. до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (т. 1 а.с. 216). Згідно посвідчення від 11.07.2018 року виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровського району м. Києва серії [NUMBER] , позивачці [PERSON] було призначено державну соціальну допомогу на дитину-інваліда до 18 років - [PERSON] , 2015 року народження (т. 1 а.с. 9). Дитині сторін по справі було встановлено клініко-функціональний діагноз та код за МКХ 10 Двостороння сенсоневральна глухота ІV ст. Н 90.3 та Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва» 03 листопада 2016 року було розроблено індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда № 119/16, відповідно якої [PERSON] планувалось проведення слухопротезування - кохлеарну імплантацію у період з 2016 по 2018 роки (т. 1 а.с. 71-73). Відповідач, заперечуючи проти первісного позову та подавши зустрічний позов, вказує на те, що з червня 2017 року дитина проживає з ним, [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання сина разом з ним до Німеччини, де він з дитиною проживав з жовтня 2017 р. по травень 2019 року та повернувся в Україну у зв`язку з тим, що з`явилась можливість проведення операції дитині. При цьому позивачка пояснила, що таку згоду для проживання сина з відповідачем в Німеччині вона надала заради здоров`я сина з метою проведення дитині операції в Німеччині, оскільки коштів на платне лікування у неї не було, а на безкоштовну операцію в Україні існувала велика черга, що тягло за собою сплив часу на шкоду здоров`я дитини. З України в Німеччину відповідач з сином виїхали 27 жовтня 2017 року. Дізнавшись, що відповідач відмовився робити сину операцію в Німеччині, вона продовжувала звертатися до компетентних органів України про виділення імплантів для дитини за бюджетні кошти та вживала заходи для повернення сина на Україну. Суд приймає до уваги такі пояснення позивачки, оскільки вони підтверджується письмовими доказами. Так, позивачка осінню 2017 року подавала до Міністерства охорони здоров`я України звернення про забезпечення її сина [PERSON] необхідною медичною допомогою відповідно до показань та рекомендацій спеціалістів, які були переадресовані до Національної академії медичних наук України (т. 1 а.с. 79, 80). За повідомленням Національної академії медичних наук України від 13.12.2017 р., відповідно інформації керівництва ДУ «Інститут отоларингології ім. професора О.С. Коломійченка НАМН України», дитина [PERSON] , 2015 р.н., знаходиться на черзі для проведення операції кохлеарної імплантації за бюджетні кошти за номером черги 190 (т. 1 а.с. 80). У матеріалах справи наявне повідомлення про те, що дитина [PERSON] 29.06.2018 р. була на прийомі у медичній установі м. Інгольштадт, де 23.07.2018 р. знаходився на амбулаторному лікуванні, при цьому рекомендовано двосторонню імплантацію вушної раковини, яка вже була запланована в Україні після консультації з соціальним управлінням в м. Інгольдштадт (т. 1 а.с. 67). За консультативним висновком № 41343 від 16.07.2018 року виданим Державною установою «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної Академії медичних наук України», дитину [PERSON] , [INFO] , відповідно висновку та рекомендації за діагнозом: двостороння хронічна консоневральна глухота, показана кохлеарна імплантація, дитину викликано на засідання комісії з кохлеарної імплантації для виділення системи імплантаційного слухопротезування за бюджетні кошти і подальшого хірургічного лікування (т. 1 а.с. 70). Доводи позивачки про те, що коли вона дізналася про небажання відповідача робити операцію дитині для відновлення слуху, вона почала розшукувати сина та вживати заходи по його поверненню в Україну підтверджуються повідомленням Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 09.08.2018 року, відповідно якого запит щодо встановлення місцезнаходження [PERSON] було надіслано на адресу НЦБ Інтерполу в Німеччині (т. 1 а.с. 25). Позивачка 08.10.2018 року подавала заяву про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (т. 1 а.с. 49-51). Як убачається з педагогічного висновку Дільничного суду Мюнхена від 14.01.2019 р., [PERSON] надавав пояснення про те, що він не хоче, щоб його сина [PERSON] наразі оперували та вважає, що лікарні в Україні недостатньо кваліфіковані, щоб провести таку операцію, швидше за все, він міг би погодитися, щоб ця операція була здійснена у Німеччині, але на даний момент не вважає це достатньо необхідним, щоб наражати сина на небезпеку через таку операцію (т. 1 а.с. 37-40). За повідомленням позивачки у квітні 2019 року відповідача з дитиною було депортовано з Німеччини до України. З пояснень відповідача у Німеччині він з сином проживав по травень 2019 року. Після повернення сина до України позивачка 06.05.2019 року зверталась до компетентних органів із заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, у якій серед іншого просила зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні з сином, надати їй медичні документи та дозволити дитині [PERSON] у супроводі матері виїжджати для обстеження та проведення операції з кохлеарної імплантації та подальшого супроводження з налаштуванням кохлеарного імпланту, занять з дитиною, навчання та відпочинку (т. 1 а.с. 44-48). Згідно виписки № 319 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України», дитина [PERSON] , [INFO] , з 19.06.2019 р. по 25.06.2019 р. знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом двостороння сенсоневральна глухота, 20.06.2019 р. дитині проведено правосторонню кохлеарну іплантацію (т. 1 а.с. 146-147). Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва» 08 серпня 2019 року розроблено індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда № 89/19 [PERSON] (т. 1 а.с. 74-78). Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2019 р. № 844, визначено участь матері [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , 2015 р.н., у формі спілкування з малолітнім сином щосуботи з 10.00 год. до 19.00 год. (т. 1 а.с. 29). Позивачка 22.12.2019 р. зверталась із заявою до Уповноваженого ВРУ з прав людини з приводу заборони [PERSON] їй спілкуватись з дитиною, невиконання відповідачем вищевказаного рішення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2019 р., не проведенням відповідачем сину реабілітаційних заходів після встановлення імпланту (т. 1 а.с 225). Допитана судом свідок [PERSON] засвідчила, що вона хрещена матір дитини сторін по справі. Під час вагітності та після народження [PERSON] позивачка з відповідачем не проживала, сина утримувала сама. Коли дізналися про хворобу дитини відповідач в цьому докоряв [PERSON] , тоді розірвали шлюб. Відповідач ніколи не працював, сім`ю утримувала [PERSON] , яка також самостійно виховувала дитину, возила сина до лікарів. Позивачка віддала сина відповідачу за умови, що той в Німеччині дитині зробить операцію. [PERSON] прооперували в червні 2019 року в м. Києві, на даний час дитина не говорить та не чує, [PERSON] сина на жодні заняття не водить, з дітьми [PERSON] не контактує, не спілкується. Позивачка хоче забрати дитину, щоб соціалізувати сина. [PERSON] жила разом з сином до виїзду [PERSON] в Німеччину. Після повернення на Україну відповідач дитину [PERSON] не віддає. Відповідач за первісним позовом з дитиною проживає у квартирі [ADDRESS] , 12/100 частки якої належать відповідачу [PERSON] на праві власності згідно договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 15 від 26.05.2003 року № 1-1468 (копії інформаційної довідки КП КМР «Київське міське БТІ» від 19.08.2019 р., свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові - т. 1 а.с. 168, 169). Згідно Акту № 215 обстеження умов проживання дитини від 23.07.2019 р., за адресою: [ADDRESS] умови проживання задовільні, кімната у комунальній квартирі, у кімнаті чисто, прибрано, кімната умебльована необхідними меблями та побутовою технікою, для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови для проживання (т. 1 а.с. 171). Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.10.2019 р. № 815, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком (т. 1 а.с. 172). Відповідно акту від 24.09.2019 р., у якому зазначено про підписання акту сусідами [PERSON] , відповідач з літа 2017 р. до теперішнього часу проживає разом з неповнолітнім сином [PERSON] у їхньому будинку та відповідач одноосібно виховує і забезпечує сина, сумлінно виконує батьківські обов`язки (т. 1 а.с. 170). Проте до вказаного акту від 24.09.2019 р. суд відноситься критично, оскільки як зазначає сам [PERSON] у зустрічному позові, він з жовтня 2017 р. по травень 2019 р. проживав у Німеччині, отже у будинку [ADDRESS] не мешкав. На підтвердження обставин, що батько дитини не виконує післяопераційну слухомовну реабілітацію дитини позивачкою суду надано довідки Міського медичного центру проблем слуху та мовлення «Суваг» від 21.05.2019 р. № 11, від 14.07.2020 р. № 15, у яких зазначено, що дитина [PERSON] , [INFO] , діагноз: двобічне зниження слухової функції сенсоневрального характеру, глухота ІV ст., у період з 15 грудня 2016 року до 25 жовтня 2017 року проходила діагностику та реабілітацію в ММЦ ПСМ «Суваг», під час навчання була відмічена позитивна динаміка слухового сприймання та розвитку мовлення. 20.06.2019 р. пацієнту проведено кохлеарну імплантацію, після якої на призначену реабілітацію дитина не з`явилась. З метою розвитку слухомовленневих навичок рекомендовано продовжити заняття з сурдопедагогом (т. 1 а.с. 81, т. 2 а.с. 71). Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів, виконавчої служби з приводу протиправних дій відповідача, чинення перешкод у зустрічах з дитиною (т. 1 а.с. 82-87, т. 2 а.с. 16-22, 100-115). Відповідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 17.06.2020 р. № 103/4469/41/3 (протокол засідання комісії № 10 від 10.06.2020 року), на час розгляду питання комісією встановлено, що починаючи з 2017 року малолітній [PERSON] постійно проживає з батьком [PERSON] . На даний час батько та син мешкають за адресою: [ADDRESS] , займають одну кімнату в комунальній квартирі. В кімнаті порушені санітарно-гігієнічні норми, розміщено душ та санвузол. Хлопчик не має окремого ліжка, куточка для ігор та навчання. Малолітній [PERSON] , 2015 р.н., інвалід дитинства, має діагноз «двостороння сенсоневральна глухота». Батько [PERSON] не в повній мірі виконує індивідуальну програму реабілітації дитини, не прислухається до рекомендацій спеціалістів служби у справах дітей та сім`ї, дитина не відвідує спеціалізований дошкільний навчальний заклад. [PERSON] не має постійного місця роботи та стабільного доходу. Мати дитини [PERSON] проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , де створено належні умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] працює на посаді представника торговельного з 04.01.2016 р. в ТОВ «Дельта Медікел», має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Зі слів матері дитини вона має можливість створити всі умови для постійного догляду та лікування дитини, його фізичного та гармонійного розвитку. [PERSON] бажає щоб дитина постійно проживала з нею, займатися його вихованням та утриманням. Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (т. 2 а.с. 36, 37). Предметом спірних правовідносин у цій праві є визначення місця проживання дитини за первісним та зустрічним позовами. Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення норми вищенаведеної ст. 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За вимогами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд приймає за основу висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2020 р. № 103/4469/41/3, у якому зазначено про те, що Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю (т. 2 а.с. 36, 37). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, вказано про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що дитина [PERSON] з осені 2017 року постійно проживає з батьком, дитина має інвалідність з дитинства у зв`язку з вадами слуху, після проведеної 20.06.2019 р. дитині операції з кохлеальної імплантації відповідач за первісним позовом не виконує рекомендацій щодо проходження дитиною реабілітаційних заходів, не зустрічається з відповідними фахівцями для сприяння розвитку мовлення та навчання дитини. Зі змісту висновку спеціаліста за результатами дослідження на звернення [PERSON] від 20.12.2019 р., складеного психологом [PERSON] , у разі, коли глухих дітей не навчають мови спеціальними засобами (не роблять належної сурдологічної і логопедичної допомоги з яких-небудь зовні соціальних причин), вони стають німими. Можливість повністю відчувати звукове оточенні і тим самим розвинути мову дітям з вадами слуху дозволяють слухові апарати або імпланти. Сучасні слухові апарати, кохлеарні імпланти допомагають подолати фізичні обмеження і значно покращують слухові здібності мозку. Показанням до інмплантації є туговухість ІІІ або ІV ступеня і глухота. У глухих дітей без навчання мова не формується. У таких дітей відзначаються різні голосові реакції, звукосполучення, лепет. Без навчання число голосових реакцій з часом скорочується, вони зупиняться більш одноманітними і до п`яти-шести років зникають зовсім. Реабілітація дітей з порушенням слуху передбачає індивідуальні та групові заняття з допомогою підсилювачів і слухових апаратів Така робота проводиться в спеціальних дитячих садах для дітей зі зниженим слухом, починаючи з 2-3 річного віку, надалі вона триває в спеціалізованих школах. Складові успішної реабілітації людей з вадами слуху і глухих наступні: - раннє виявлення порушення слуху і ранній початок реабілітаційних заходів; - інтенсивність і систематичний характер слухового тренування, що становить основу процесу реабілітації; - природнє мовне оточення дитини, постійне спілкування з людьми, що мають нормальний слух і нормальну мову (т. 2 а.с. 98-99). Разом з тим, у висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 17.09.2019 року № 555, складеного Інклюзивно-ресурсним центром № 4 Дніпровського району міста Києва, який наданий самим позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , зазначено що дитина [PERSON] , [INFO] , заклад дошкільної освіти не відвідує, рівень загальної обізнаності дитини нижче вікової норми, слід продовжувати розвивати та використовувати набуті знання, уміння та навички, зв`язне мовлення, рекомендовано навчання за освітньою програмою з внесенням необхідних адаптацій, корекційно-розвиткова робота за програмою розвитку глухих дітей дошкільного віку (6 занять на тиждень), заняття з практичним психологом, вчителем-дефектологом, сурдопедагогом, вихователем (т. 1 а.с. 165-167). Позивач за первісним позовом [PERSON] постійно працевлаштована, має стабільний дохід, місце проживання на законних підставах, займалася вихованням дитини до моменту виникнення спору, а також забезпечувала дитину всім необхідним, постійно піклується про здоров`я малолітнього [PERSON] , який потребує проходження індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю за лікарсько-консультативними висновками комісії лікувально-профілактичних закладів, корекційно-розвиткового навчання. Позивачем за зустрічним позовом суду не надано жодних доказів щодо забезпечення дитини з інвалідністю належним лікуванням, доглядом, навчанням для покращення здоров`я дитини та її розвитку. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову [PERSON] , що буде відповідати інтересам дитини, та вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . На час подачі позову розмір судового збору за немайновими вимогами становив 768 грн. 40 коп. При цьому судом помилково було відкрите провадження у справі з долученою до позову [PERSON] квитанцією про сплату судового збору у розмірі 576,30 грн. (т. 1 а.с. 22). Також позивачка сплатила судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн. (т. 2 а.с. 70). З урахуванням викладеного, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 996 грн. 70 коп. (576,30 + 420,40) та стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 192 грн. 10 коп. Інших судових витрат до стягнення учасниками справи не заявлялось.

Outcome: approved