Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. Позов мотивує тим, що на підставі рішення сесії [PERSON] міської ради № 621 від 05.02.2008 року вона отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,072 га для індивідуального житлового будівництва в районі вулиці Озерної, поз. 249, в м. Ужгороді. Водночас, зазначеним рішенням у п. 8 зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників, чим її було зобовязано здійснити оплату шляхом внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород у загальній сумі 18000 грн. до місцевого бюджету у відповідності до рішення [PERSON] міської ради № 99 від 23.11.2006 року (із змінами) «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» з розрахунку 25 грн. за 1 кв.м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою. Видача документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, проводилось тільки після оплати до бюджету міста коштів згідно з розрахунком, який вона отримала разом із витягом рішення № 621 від 05.02.2008 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішенням від 21.02.2007 року № 245, про що було видано відповідний розрахунок. Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. Таким чином, рішення носило зобовязальний характер для громадян, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. Позивач зазначає, що з отриманням витягу з рішення [PERSON] міської ради від 05.02.2008 року № 621 та умов на видачу відповідних документів на право власності на земельну ділянку, на виконання такої вимоги нею через відділення Приватбанку в м. Ужгороді до міського бюджету міста Ужгорода було перераховано 18000 грн., а саме: 18.03.2008 року згідно з квитанцією № 10640.152.7 на суму 9450 грн.; 28.10.2008 року згідно з квитанцією № 10132.56.2 на суму 8000 грн.; 29.10.2008 року згідно з квитанцією № 10132.57.2 на суму 550 грн. Зауважує, що 03.11.2008 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 459094, згідно з яким фактично передано на праві власності земельну ділянку площею 0,072 га. Кошти на розвиток інфраструктури відраховуються на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40, яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 415 від 28.04.2009 року. Розмір відрахувань залежить від вартості будівництва, однак мова про вартість будівництва при оформленні та отриманні державного акту на право власності на землю не йдеться. Позивач вказує, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.04.2009 року (справа № 2а-79/09), що набрала законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення [PERSON] міської ради IV сесії V скликання № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», згідно з яким встановлено обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Даною постановою встановлено, що всі питання, повязані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та повязані з цим витрати, в тому числі і сплата коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 року № 40 повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання. Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, а відтак, позивач вважає, що відсутні підстави для доказування незаконності рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», так як вони встановлені постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в адміністративній справі № 2а-79/09, що набрала законної сили. За твердженням позивача, про протиправність рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99, згідно з яким було встановлено обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, та про те, що дане рішення було скасовано, їй стало відомо лише у квітні 2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Позивач вказує, що зобовязання її сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 249) до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходиться за вказаною адресою, було безпідставним. Також позивач зауважує, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки про порушення свого права про протиправність рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99, згідно з яким було встановлено обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, та про те, що дане рішення було скасовано, їй стало відомо лише у квітні 2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Відтак, вважає, що строк позовної давності за вказаними обставинами розпочав свій перебіг з квітня 2018 року, тобто з того моменту, коли вона дізналася про скасування рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99, що свідчить про те, що даний позов предявлений в межах строку позовної давності. На підставі викладеного та відповідно до ст. ст. 15, 16, 1212 ЦК України позивач просить суд стягнути з [PERSON] міської ради на її користь перераховані на рахунок [PERSON] міської ради кошти згідно з квитанцією від 18.03.2008 року № 10640.152.7 на суму 9450 грн., квитанцією від 28.10.2008 року № 10132.56.2 на суму 8000 грн., квитанцією від 29.10.2008 року № 10132.57.2 на суму 550 грн., з призначенням платежу: внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр, в розмірі 18000 грн., а також стягнути з [PERSON] міської ради на її користь сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12.10.2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] міська рада заперечує проти позову, вважає вимоги безпідставними, такими що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що рішенням IV сесії V скликання [PERSON] міської ради від 05.02.2008 року № 621 в районі вулиці Озерної позивачу надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,072 га, поз. 249, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно з п. 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариство забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників та зазначено, що документи що посвідчують право власності на земельну ділянку видати членам створеного товариства. З посиланням на норми ч. 3 ст. 4, ч. 4 ст. 27 Закону України «Про планування і забудову територій», лист Міністерства регіонального розвитку та будівництва України № 12/6-429 від 24.04.2008 року «Щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2007 року № 40» представник відповідача вказує, що питання, повязані з виготовленням технічних умов розвитку інженерних мереж кварталу, профілювання доріг тощо та повязані цим витрати повинні вирішуватися під час отримання у власність земельної ділянки. Зауважує, що позивачу було відомо про рішення міської ради від 23.11.2006 року № 99, згідно з п. 1 якого передбачалося передплату до бюджету розвитку міста коштів на розвиток інженерних мереж з розвитку 25 грн. за 1 кв.м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії та встановлено, що 50 відсотків одержаних коштів спрямовується на розвиток інфраструктури даного мікрорайону (виготовлення технічних умов розвитку інженерних мереж кварталу, винос земельної ділянки в натурі, профілювання доріг, тощо). Крім того, представник відповідача зазначає, що рішенням міської ради від 21.02.2007 року № 245 «Про внесення змін у рішення міської ради від 23.11.2006 року № 99» в абзаці 1 викладено у наступній редакції «перерахування громадянам, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста з розрахунку 25 грн. за квадратний метр протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою». Використання коштів цільового фонду соціально-економічного розвитку міста, до якого надходили внески для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками використовувались відповідно до Положення про цільовий фонд соціально-економічного розвитку міста, затвердженого рішенням сесії міської ради від 09.07.2003 року № 85, із змінами та доповненнями. На момент перерахування позивачем коштів діяло рішення [PERSON] міської ради від 05.07.2007 року № 388 «Про зміни до рішення 11 сесії міської ради 4 скликання від 09.07.2007 року № 85», відповідно до якого кошти від надходження внесків для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів, перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками новостворених індивідуальних житлових масивів використовувались: 50 відсотків на проведення видатків спрямованих на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста; 50 відсотків через головного розпорядника коштів спрямовується новоствореним товариствам забудовників для централізованого розвитку інфраструктури кварталу (п. 3.5 рішення міської ради від 05.07.2007 року № 388). Зазначає, в районі вулиці Озерної створено товариство забудовників «Гармонія», про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію обєднання власників земельних ділянок товариство забудовників «Гармонія», яке було зареєстроване 22.05.2008 року. Службовою запискою 08.09.2016 року фінансове управління повідомило про те, що відповідно до рішення міської ради від 23.11.2009 року № 99 проводилось фінансування обєднань власників земельних ділянок товариств забудовників в розмірі 50 %, одержаних коштів від громадян, для розвитку інфраструктури окремого мікрорайону. В 2008 році профінансовано з бюджету видатки в сумі 1843,1 грн. 5 товариствам забудовників, а в 2009 році в сумі 1623,7 грн. 6 товариствам забудовників. Згідно з відомостями, наданими фінансовим управлінням, а саме інформації по видаткам міського бюджету по спеціальному фонду, які проводилися для фінансування обєднань власників земельних ділянок, профінансовано в сумі 600000 грн. товариство забудовників «Загорська». Крім того, представник відповідача зауважує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, а саме 18000 грн., які були сплачені на підставі рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» та оскільки вищевказане рішення визнано незаконним та скасоване постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.04.2009 року в справі № 2а-79/09 просить стягнути з [PERSON] міської ради зазначені кошти, а також зазначає, що про рішення міської ради, яке скасовано, вона дізналася в квітні 2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Представник відповідача повідомляє, що рішення [PERSON] міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», згідно з яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва було визнано незаконним та скасоване постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 07.04.2009 року, що набрала законної сили 18.01.2011 року. Таким чином, строк позовної давності сплинув 18.01.2014 року. Інформація щодо скасування рішення міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» була опублікована на веб-сайті «Закарпаття онлайн» 09.04.2009 року. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах даного позову, який сплинув 18.01.2014 року, в той же час вона звернулася до суду лише в червні 2018 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням IV сесії V скликання (тридцять четверте пленарне засідання) [PERSON] міської ради від 05.02.2008 року № 621 «Про надання земельних ділянок» позивачу [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі вулиці Озерної в місті Ужгороді, площею 0,072 га, поз. 249. Пунктом 8 даного рішення [PERSON] міської ради зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників, документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. Для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] міською радою зобовязано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста, виходячи з розрахунку 25 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно з рішенням [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішення від 21.02.2007 року № 245, про що видано відповідний розрахунок. Пунктом 3 рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги позивачем [PERSON] було перераховано кошти в загальній сумі 18000 грн. на рахунок [PERSON] міської ради згідно з квитанціями від 18.03.2008 року № 10640.152.7 на суму 9450 грн., від 28.10.2008 року № 10132.56.2 на суму 8000 грн. та від 29.10.2008 року № 10132.57.2 на суму 550 грн., з призначенням платежів: оплата на розвиток інфраструктури міста, поз. 249, район Озерної, тобто внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр. 03.11.2008 року на підставі рішення IV сесії V скликання (тридцять четверте пленарне засідання) [PERSON] міської ради від 05.02.2008 року № 621 позивачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 459094, у відповідності до якого вона є власником земельної ділянки площею 0,072 га, розташованої за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, р-н вул. Озерної, поз. 249. Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.04.2009 року (справа № 2а-79/09), що набрала законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення [PERSON] міської ради від 21.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». Як стверджує позивач, у квітні 2018 року з Єдиного державного реєстру судових рішень їй стало відомо про протиправність рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», згідно з яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому, в розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Між тим, згідно з приписами ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З контекстного аналізу зібраних у справі доказів суд дійшов висновку, що зобовязання позивача [PERSON] сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 249) до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказаною адресою, було безпідставним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України регламентовано обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] міська рада після скасування судом рішення [PERSON] міської ради від 23.11.2006 року № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON] перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури місті Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 249) в загальній сумі 18000 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до переконання, що вимога позивача про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не погоджується із запереченнями представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, оскільки такі виходять за межі предмету даного спору і не створюють взаємозвязок між правовідносинами, визначеними ст. 1212 ЦК України, а також не мають правового значення для розвязання цього спору. Крім того, суд не знаходить підстав для застосування правових наслідків пропуску строку позовної давності щодо предявлення позову в даній справі, про що просить представник відповідача у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне. Позивачем даний позов про повернення коштів, отриманих відповідачем без законних підстав, з наведенням відповідного фактичного і правового обґрунтування, подано в суд в липні 2018 року. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, згідно з визначенням поняття позовної давності, наведеної у ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, суд враховує, що представник відповідача викладеною у відзиві заявою про застосування спливу строку позовної давності визнав наявність обставин порушення відповідачем права позивача в даній справі, при тому, що заперечував проти позову в повному обсязі. Представником відповідача обрано способи захисту відповідача від позовних вимог позивача, які є протилежними, несумісними один із одним, оскільки відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову, а саме щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. У свою чергу, наслідки спливу позовної давності, про які просить представник відповідача, є достатньою та окремою правовою підставою для відмови у позові, яка не повязується із правовими підставами до заперечення проти позову відповідачем. При цьому, до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки, який не сплинув на день звернення позивача до суду з даним позовом, так як про порушення свого права позивач дізналася у квітні 2018 року, а відтак, суд вважає, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності для захисту порушеного її права в судового порядку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. У судовому засіданні 19.11.2018 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 23.11.2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved