Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позову вказала, що в жовтні 2010 року відповідач [PERSON], яка є її внучкою, запропонувала їй свої послуги по догляду та утриманню, а взамін попросила житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами. 26.10.2010 вона уклала із відповідачем договір, тексту якого вона не читала. Вказаний договір вони посвідчили у приватного нотаріуса Швець О.В. В грудні 2016 року вона попросила у відповідача копію договору і ознайомившись з ним виявила, що це договір дарування належних їй житлового будинку, господарських будівель та дворових споруд за адресою: [ADDRESS] Зазначає, що фактично вона хотіла укласти із відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. Вказаний договір дарування є удаваним правочином, який вчинений з метою приховати договір про довічне утримання. Даний правочин вчинено під впливом помилки, а тому просить визнати такий договір недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що відповідач не виконувала своїх обов'язків по її догляду та утриманню. Допомогу їй надавав її син [PERSON] Також вказала, що по дорозі до нотаріуса в автомобілі їй стало погано, а тому вона не усвідомлювала який договір укладає. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Додатково вказала, що ініціатором укладення договору дарування була саме позивач, яка є її бабцею. На момент укладення договору дарування бабця перебувала при здоровому розумі та ясній пам'яті і без будь-якого примусу уклала даний договір. Зазначила, що її бабця є досить освідченою людиною, багато років працювала головним зоотехніком та заступником голови колгоспу, вміє читати документи і розуміє їх зміст, а тому не могла помилитися щодо умов договору. Вважає, що фактично вимоги про повернення подарованого майна фактично ставить син позивача [PERSON] Крім того зазначила, що в цей же день бабця подарувала іншій внучці (її сестрі) земельні ділянки, а тому добре розуміла, які правочини вчиняє. Свідок [PERSON], який є сином позивача, пояснив, що відповідач не забезпечувала його матір належним доглядом, допомогою та займалась її лікуванням, коли вона хворіла у грудні 2016 року. Свідок [PERSON], який є сільським головою села Бортків, зазначив, що про те чи хворіла позивач у 2010 році і чи потребувала сторонньої допомоги йому не відомо, зазначив, що вона сама пересувалась по селі, здійснювала покупки, ходила на пошту, не пам'ятає щоб позивач лежала в лікарні. Свідок також вказав, що йому було відомо про укладення позивачем договорів дарування в користь [PERSON] та [PERSON] Свідок Швець О.В. пояснила, що вона приватний нотаріус і посвідчувала спірний договір дарування. Зазначила, що зачитала сторонам договір дарування вголос і надала можливість самостійно прочитати вказаний договір. Дарувальник розуміла, який договір вона укладає і бажала укласти такий договір. Крім того зазначила, що в цей же день позивач уклала ще один договір дарування. Свідок [PERSON], яка доводиться дочкою позивачу та матір'ю відповідачу пояснила, що ініціатива укласти вказаний договір дарування виходила саме від позивача. Вказала, що позивач розуміла, що вона укладає договір дарування і бажала укласти такий договір. Зазначила, що 26.10.2010 при укладенні вказаного договору у нотаріуса були присутні вона, позивач та відповідач, а також її дочка [PERSON], якій бабця в цей день подарувала земельну ділянку. Заслухавши думку учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 26.10.2010 між сторонами було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належний дарувательці житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Швець О.В. Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошувала, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла їй утримання та догляд, а тому вона вважала, що укладає саме з нею договір довічного утримання, а не договір дарування. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст.229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Позивачем не доведено, а також з пояснень сторін та показів свідків не вбачається, що вона мала на меті укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Так, у своїх поясненнях позивач не вказала які істотні умови договору довічного утримання були узгоджені сторонами, а відповідач зазначила, що вона як внучка завжди допомагала своїй бабці і продовжує це робити. Судом встановлено, що за станом здоров'я, в період укладення договору дарування, позивач не потребувала догляду та сторонньої допомоги, незважаючи на її вік. Також, судом враховано те, що подарований житловий будинок є єдиним житлом позивача, проте суд зважає також і на те, що [PERSON] подарувала житловий будинок своїй внучці і згідно з пунктом 6 договору дарування від 26.10.2010 залишила за собою право пожиттєвого проживання та користування житловим будинком. Крім того, про волевиявлення позивача на укладення саме договору дарування свідчить також і той факт, що в цей же день позивач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON], а також своїй внучці [PERSON], яка є рідною сестрою відповідача, земельні ділянки у селі Бортків (копія договору дарування наявна у матеріалах справи). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем обставини того, що вона помилялась щодо правової природи укладеного договору, прав та обов'язків, що із нього виникають, наслідком чого є відмова у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed