Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, зазначивши, що вона є власником житлового будинку № 127, розташованого по вул.Миру в смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаному житловому приміщенні, чинить перешкоди позивачеві в користуванні та розпорядженні належним [PERSON] майном, перешкоджаючи в доступі до будинку і відмовляючи виселитись з приміщення. Таким чином позивач, посилаючись на ст.ст.319, 321, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.155 ЖК України, ст.ст.30, 41 Конституції України, просить винести рішення про усунення перешкод в користуванні належній їй власністю, шляхом визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням; примусово виселити відповідача з будинку; зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком і надати [PERSON] ключі від житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснивши, що [PERSON], котрий не являвся членом сімї позивача, без укладення договору оренди житлового приміщення, в 2010 році було надано дозвіл на проживання в будинку, належному [PERSON] Вподальшому відповідач декілька років, без реєстрації шлюбу, проживав у спірному приміщенні спільно з донькою позивача - [PERSON], її малолітньою дитиною та власною матірю. Після припинення шлюбних відносин з [PERSON] та подальшого її виселення з житлового будинку разом з дитиною, а також переселення матері відповідача до будинку, в якому проживає [PERSON], відповідач, незважаючи на усні та письмові попередження про необхідність виселення, відмовляється це зробити, не передає власникові ключ від житлового приміщення, незважаючи на те, що сам переважно не користується будинком. Крім того, [PERSON] висуває [PERSON] вимоги про відшкодування витрат на ремонт і переобладнання спірного будинку, незважаючи на те, що роботи в приміщенні виконувались без дозволу власника та за спільний бюджет відповідача і [PERSON], з якою він на той час проживав однією сімєю. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що він є дитиною-сиротою, проживав однією сімєю з донькою позивача та упродовж декількох років здійснював значні фінансові вкладення в газифікацію житлового приміщення, його добудову і облаштування. Після припинення шлюбних відносин з [PERSON], відповідач продовжує проживати в будинку, належному [PERSON] і згоден виселитися з цього приміщення за умови відшкодування йому позивачем витрати на ремонт і облаштування домоволодіння. Відповідач також вказав, що він не обмежує право позивача та своєї колишньої співмешканки в доступі до речей, які їм особисто належать і знаходяться в житловому приміщенні. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що право [PERSON] користуватися житловим приміщенням, належним [PERSON], грунтується на ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, оскільки відповідач являвся членом сімї позивача та, за рахунок власної праці і коштів, значно покращив стан будинку. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні сторони не оспорювали той факт, що відповідач [PERSON] і донька позивача - [PERSON], у період з 2010 року по травень 2015 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу по вул.Миру, 127 в смт.Любеч Ріпкинського району. Сторони також визнавали, що вказаний житловий будинок належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності. Викладене підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим на імя позивача 16.12.2009 року та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 25193797, з якого вбачається, що будинок № 127 по вул.Миру в смт.Любеч, вцілому зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності з 01.02.2010 року. Сторони не укладали між собою договір про користування житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України, яка є нормою прямої дії, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності є непорушним. З матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 04.02.2011 року, є будинок належний [PERSON] В судовому засіданні відповідач визнавав той факт, що на час розгляду справи він користується житловим приміщенням, належним позивачеві та зберігає у вказаному приміщенні власне майно. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив той факт, що він неодноразово змінював замок у вхідних дверях до будинку [PERSON], з метою запобігання проникненню до приміщення інших осіб, а зведена ним прибудова не введена в експлуатацію і непридатна для проживання. Шлюбні відносини та спільне проживання з [PERSON] відповідач припинив у травні 2015 року. Як слідує з пояснень відповідача та його представника, єдиною причиною за якої [PERSON] відмовляється залишити будинок, належний [PERSON], та знятися з реєстраційного обліку у вказаному приміщенні, є відмова позивача та членів її сімї відшкодувати особисті кошти [PERSON] і його матері, котрі були витрачені на капітальний ремонт будинку, зведення прибудови, газифікацію та впорядкування домоволодіння. Вказана вище причина відмови [PERSON] залишити житлове приміщення, підтверджується змістом його листа, адресованого [PERSON] 11.08.2016 року, у відповідь на письмове звернення позивача від 06.08.2016 року, з вимогою звільнити житло і знятися з реєстрації. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона доводиться донькою позивачеві та декілька років проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], в будинку належному [PERSON] Під час спільного проживання, [PERSON] вела спільне господарство з [PERSON], мали спільний бюджет, несли взаємні права та обовязки. Свідок зазначила, що вона зі співмешканцем за спільні кошти здійснювали прибудову до будинку, займалися його ремонтом, а на газифікацію приміщення витрачали, крім того, кошти [PERSON] та її співмешканця [PERSON] Будівельні роботи в домоволодінні належному [PERSON], здійснювалися без офіційного дозволу, однак з мовчазної згоди власника. Близько 2 років тому [PERSON], разом з дитиною, були вимушені залишити будинок своєї матері та частину особистого майна у звязку з тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, а проживання в одному приміщенні несло загрозу фізичному і психічному здоровю [PERSON] та її дитині. З дня виселення з житлового будинку, який належить [PERSON], свідок винаймає інше житло. Роздільне проживання [PERSON] з дитиною і [PERSON] у спірному будинку, є неможливим. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] з позитивної сторони охарактеризувала [PERSON], вказавши, що знає його тривалий час та обізнана про обставини особистого життя відповідача. Свідок пояснила, що перша дружина, з якою [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі, в порушення загальноприйнятих моральних засад суспільства, спочатку користувалася всіма майновими благами, котрі відповідач здобував власною працею, а потім залишила його. Вподальшому [PERSON], являючись жителькою с.Вишневе Ріпкинського району, також була обізнана про взаємовідносини [PERSON] з [PERSON], двічі приїздила в смт.Любеч, надавала допомогу в організації побуту за новим місцем проживання відповідача і попереджала останнього про можливі негативні наслідки, котрі можуть настати у випадку припинення сімейних відносин [PERSON] з його співмешканкою. Свідок зазначила, що зі слів відповідача та інших осіб їй відомо про те, що [PERSON] всі свої доходи витрачав на добудову житлового будинку і облаштування домоволодіння, належного [PERSON], використовуючи з цією метою також кошти власної матері і кредити. З актів обстеження, складених за участі Любецького селищної голови та депутатів селищної ради 23.07.2016 року, 22.08.2016 року та 01.10.2016 року, вбачається, що [PERSON] користується житловим будинком № 127 по вул.Миру в смт.Любеч та створює перешкоди [PERSON] у вільному доступі до житлового приміщення. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності. Статтею 150 ЖК України, ст.383 ЦК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Суд вважає, що проживання відповідача в будинку належному позивачеві, обмежує права [PERSON], гарантовані Конституцією, Житловим та Цивільним кодексами України. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів особи визначено: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; зміну правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень чи перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення цих перешкод. Частиною 1 ст.405 [PERSON] 32 ЦК України, яка регламентує право користування чужим майном, визначено, що члени сім'ї власника житла, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Пунктом 4 ч.1 ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] отримав сервітут (право користування нерухомим майном, належним [PERSON]А.), як член її сімї, оскільки перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. Як на момент предявлення позову до суду, так і на момент розгляду справи судом, підстави для встановлення відповідачеві сервітуту, відпали, оскільки [PERSON] з травня 2015 року, не являється членом сімї позивача. Норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, котра не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в діючому законодавстві, зокрема, ЖК та ЦК України відсутня, з огляду на це, необхідно застосувати аналогію закону, зокрема ст.405 ЦК України. Доводи відповідача про причини, які спонукають його залишатися проживати в будинку, належному іншій особі, суд не може вважати такими, що грунтуються на законі, оскільки у випадку неможливості досягнення згоди між сторонами щодо належності майна, або виплати компенсації за виконану роботу і використані будівельні матеріали, спір між ними підлягає розгляду в судовому порядку. Підстав, які давали б [PERSON] право зберігати за ним житлове приміщення, судом не встановлено. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем.

Outcome: approved