Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою за участю заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що 12.11.2018 року батько заявника [PERSON] помер в м. Лутугине (нині непідконтрольний органам державної влади України населений пункт на території Луганської області), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВВ №068966 від 13.11.2018 року. Після смерті батька залишалися спадщина, яку заявник як спадкоємиця має бажання прийняти. Проте, внаслідок обєктивних причин (відсутність свідоцтва про смерть належного зразка, тобто виданого відповідним державним органом України) у [PERSON] не має змоги підготувати та подати до органів нотаріату заяву про прийняття спадщини, яка гарантована законом. Заявник подала заяву про встановлення факту смерті у її відсутність, заяву про встановлення факту підтримала у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявилась. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява обгрунтована та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що 12.11.2018 року батько заявника [PERSON] помер в м. Лутугине (нині непідконтрольний органам державної влади України населений пункт на території Луганської області), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВВ №068966 від 13.11.2018 року. Після смерті батька залишалися спадщина, яку заявник як спадкоємиця бажає прийняти. Проте, внаслідок обєктивних причин (відсутність свідоцтва про смерть належного зразка, тобто виданого відповідним державним органом України) у [PERSON] не має змоги підготувати та подати до органів нотаріату заяву про прийняття спадщини, яка гарантована законом. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується належним чином завіреними копіями документів, а саме: свідоцтва про народження серії IV-ЕД №370161від 31.03.1987 року та свідоцтва про шлюб серії І-ЕД №172681 від 27.07.2013 року. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків. А тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до cm.cm. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного\~суду ООН\~сформульовані так\~звані «намібійські\~винятки»:\~документи,\~видані окупаційною\~владою,\~повинні визнаватися,\~якщо їх невизнання\~веде за\~собою серйозні\~порушення або\~обмеження прав\~громадян.\~Так,\~у Консультативному висновку\~Міжнародного суду\~ООН від 21 червня 1971 року\~«Юридичні наслідки\~для держав\~щодо триваючої\~присутності Південної\~Африки у Намібії» зазначено,\~що держави\~-\~члени ООН\~зобов'язані\~визнавати незаконність\~і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». \~ \~ \~ \~Європейський суд\~з прав\~людини послідовно\~розвиває цей\~принцип v своїй практиці,\~зокрема в\~ рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v.Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, №142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. \~ \~ \~ \~Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved