Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], в якому просила визнати заповіт, складений на ім'я відповідача її чоловіком, [PERSON] 20.07.2010 року, недійсним. В судове засідання позивач не з'явилась, для захисту своїх інтересах, направила представника. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову не визнає, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши представника позивача, вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Як вбачається із матеріалів справи, з 22.11.2003 року [PERSON] знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 20.07.2010 року [PERSON] залишив на користь свого рідного брата, [PERSON], заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], яким заповідав брату все належне йому майно (1/3 частину квартири [ADDRESS]). У травні 2011 року позивач дізналась, що її чоловік заповідав належну йому частину вказаної квартири відповідачу. Позивач вважає, що [PERSON] уклав заповіт під впливом тяжкої обставини (дізнався про раптову смерть), у зв'язку з чим не міг розуміти значення своїх дій і не міг керувати ними. Статтею 10 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Відповідно до п.23 Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, оскільки допустимих безспірних доказів на підтвердження факту збігу тяжких для [PERSON] обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з його волевиявленням на час оформлення заповіту на вкрай невигідних для нього умовах, позивачем і її представником суду не надано, підстав для визнання заповіту недійсним немає. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] посвідчив заповіт на ім'я свого брата, [PERSON], перебуваючи у здоровому глузді, при пам'яті, під час посвідчення заповіту розумів значення своїх дій та керував ними, мав намір та бажання укласти заповіт, а тому, у задоволення позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed