Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в серпні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про виселення з будинку №94 по вулиці Повстанців с.Угорники Івано-Франківської міської ради без надання іншого житлового приміщення, стягнення судових витрат. В позові зазначено, що з 1994 року сторони перебували у шлюбі, однак через фізичне насильство в сімї та неконтрольовану поведінку відповідача шлюб у 2009 році було розірвано. Під час перебування у шлюбі, подружжя зареєструвалось та проживало у будинку батьків позивача - №94 по вулиці Повстанців с.Угорники Івано-Франківської міської ради. Після смерті батька, даний будинок успадковано позивачем на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2015 року. Відповідач і надалі проживає у даному будинку, що є приватною власністю позивача, постійно чинить психологічний тиск на позивача та сина, створює конфлікти що унеможливлює проживання разом, та в звязку з чим позивач з сином змушені проживати не у будинку. Позивач просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про розгляд справи, і про причину своєї неявки суд не повідомив. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.08.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що посвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.5,9, 16-18). Власником будинку №94 по вулиці Повстанців с.Угорники Івано-Франківської міської ради є позивач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2015 року (а.с.10-12), в якому також окрім власника зареєстрований син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] (а.с.6). Так, згідност.116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Також, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р.«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказує на те, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як слідує з матеріалів справи, факт конфліктної поведінки відповідача щодо позивача, а також фізичного насилля, підтвердив син [PERSON], а також в будинку розклеюються оголошення образливого змісту щодо власника та сина. Будь-які попередження вжиті позивачем щодо відповідача результатів не дали, що не спростовано іншими доказами. Отже, при такій триваючій антигромадській поведінці особи, виселення може статися, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. На спростування такого висновку, жодних інших доказів суду не надано. Суд зазначає, що такий спосіб захисту як виселення без надання іншого житла може застосовуватися згідно за ст. 116 Житлового кодексу України, як захід запобігання подібних правопорушень у правовідносинах між власниками (наймачами) житлових приміщень, членами їх сім'ї та іншими особами, які з ним проживають. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.16 ЦК України, ст. 116 ЖК,

Outcome: approved