Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська про розірвання трудового договору, посилаючись на те, що вона з 29.11.1999 року була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії підвідділу надходження доходів за конкурсом управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Луганська. В період з 16.09.2011 року по 16.09.2014 року вона знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Починаючи з 17.09.2014 року у зв'язку з хворобою дитини, що підтверджується медичним висновком, вона продовжувала декретну відпустку по догляду за дитиною. У зв'язку із проведенням на території м.Луганськ антитерористичної операції, вона була вимушена виїхати з міста та переселитися на нове місце проживання. На сьогоднішній день вона проживає в місті Чернігові, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м.Чернігові ради як така, що перемістилася з району проведення антитерористичної операції. По закінченню декретної відпустки, вона звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська із заявою від 29.08.2017 року про звільнення за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, яка була надіслана цінним листом з описом вкладення, але вказаний лист повернувся на її адресу в зв'язку з неможливістю його вручення адресату. Також було надіслано листа із заявою про звільнення до Управління Пенсійного фонду України в Луганській області, але відповіді до цього часу не надійшло. Позивач посилається лист ГУ ПФУ в Луганській області, в якому зазначено про те, що на даний час в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Луганська немає фактично працюючих співробітників, а керівництво управління (начальник управління, перший заступник начальника управління та заступник начальника управління) звільнені з займаних посад. Вважає, що на сьогоднішній день трудові відносини між нею та відповідачем фактично припинені, вищевикладені обставини, які не залежать від неї та відповідача позбавляють можливості її припинити дію трудового договору у встановленому законодавством порядку шляхом подання заяви про звільнення за власним бажанням, тому вимушена звернутись до суду. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове відправлення, яке повернулося до суду за закінченням встановленого строку зберігання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з урахуванням думки позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, із трудових правовідносин. Згідно з ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права, одним із способів якого є припинення правовідносин. Статтею 43 Конституції України чітко визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 24, ст.38, ч.1 ст. 47, ст. 48 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. До трудової книжки заносяться зокрема відомості про роботу. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом міністрів України. Cудом встановлено, що позивач зверталася до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Луганська з заявою про звільнення, про що свідчить ксерокопія конверта, опису цінного листа, квитанції про поштове відправлення та довідки з відміткою про причини повернення (досилання) (а.с.10). Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська згідно з графіком перемістилось до управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області, на даний час в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська немає фактично працюючих співробітників, а керівництво управління (начальник управління, перший заступник начальника управління та заступник начальника управління ) звільнені із займаних посад (а.с.11). Згідно зі ст. 38 КЗпП України роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі із переїздом на нове місце проживання. Наявність неприпинених трудових відносин між позивачем та відповідачем перешкоджає позивачу реалізувати своє право на працю шляхом працевлаштування на нове місце роботи, вона не може бути визнана у встановленому порядком безробітною та користуватися соціальними гарантіями для такої категорії осіб. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська та [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих «de facto» органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами». На сьогоднішній день, позивачка проживає в м. Чернігові за адресою: м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, будинок 20, квартира,26, що підтверджується довідкою від 24.10.2016 року №7426001380 та відповідно до Постанови КМУ від 01.10.2014 року №637 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м.Чернігові ради як така, що перемістилася з району проведення антитерористичної операції (а.с. 8). У свою чергу, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, і яка в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Нормою ч. 2 ст. 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, враховуючи виниклі обставини, міжнародні норми, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позовних вимог. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання трудового договору підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: approved