Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що 15 серпня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики грошей, згідно якого відповідач (позикодавець) передав у власність, а позивач (позичальник) прийняв 243786 грн. 50 коп. та зобовязалася повернути таку саму суму грошей до 15 серпня 2016 року, та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 7,5 % річних. Вказана позика надавалась [PERSON] в якості часткової оплати за придбану нею у відповідача квартиру [ADDRESS] у відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2012 року. Згідно п.3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року, сторони визначили, що основне зобов'язання на дату видачі дорівнює еквіваленту 30 500 доларів США за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/7993). Сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 %, то сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми. Тобто п.3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року вводиться додаткова плата у відсотках (процентах) за користування позикою, що явно суперечить закону. П.1 цього ж договору встановлено, що за користування позикою встановлюються проценти в розмірі облікової ставки НБУ ( на дату укладення договору - 7,5%), що відповідає вимогам закону. При цьому, скільки договором визначено в процентах плата за користування позикою, то одночасне встановлення п.3 цього ж договору додаткової плати теж у процентах суперечить положенням ст. 1048 ЦК України. Тому вона просить суд визнати недійсним п. 3 договору позики грошей від 15 серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявивлася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином, відповідно до ст.74 ЦПК України, повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] із наступних мотивів.. Правовідносини, що є передметом спору між сторонами у справі, регулюються цивільним законодавством щодо правочинів, зокрема, позики. Відповідно до приписів ст.ст.1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч.1 ст.203, ст.ст.215, 217 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, у цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину. Судом на підставі досліджених доказів у справі встановлено, що дійсно 15 серпня 2012 року сторони уклали длговір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.6). Того ж 15 серпня 2012 року між сторонами будо укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність 243786 (двісті сорок три тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 50 коп., а [PERSON] прийняла гроші та зобовязалася повернути таку ж суму до 15 серпня 2016 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (на дату укладення цього договору 7,5% річних) (а.с.5). Згідно п. 2 вказаного договору, загальна сума позики разом із передбаченими відсотками становить 316922 (триста шістнадцять тисяч девятсот двадцять дві) грн. 45 (сорок пять) коп. В разі зміни облікової ставки НБУ ця сума підлягає відповідному коригуванню. Разом з тим, відповідно до п. 3, укладеного договору позики, сторони визначили, що основне зобовязання на дату видачі дорівнює еквіваленту 30 500 доларів США за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/7,993). Сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 % сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми (а.с.5). Тобто даним пунктом договору вводиться додаткова плата у відсотках (процентах) за користування позикою, що суперечить закону, зокрема, ч.1 ст.1048 ЦК України, в якій зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При цьому суд вважає, що оскільки сторонами вже був визначений розмір процентів за користування позикою, який становить 7,5% річних від суми позики, то встановлення додаткового не визначеного на момент укладення договору позики розміру відсотків (процентів) явно суперечить вимогам законодавства, зокрема, загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності. Оцінюючи в сукупності викладене вище в контексті наведених правових норм суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими і доведеними повністю, при цьому вони не спростовані в жодній мірі будь-якими належними допустимими доказами відповідача. Відтак суд визнає необхідним визнати недійсним пункт 3 Договору позики грошей, укладеного 15 серпня 2012 року, між [PERSON] і [PERSON], в якому зазначено, що сторони домовились, що якщо на дату виплати чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення договору буде збільшений більш ніж на 5 % сума курсової різниці буде вважатись додатковою платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно з поверненням чергової суми . Із відповідача на користь позивача також належить стягнути понесені нею судові витрати у справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved