Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа відділ державної виконавчої служби Шевченківського МУЮ про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. В позові, який уточнювався, позивачка зазначає, що відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2009 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] в розмірі 400 грн. до досягнення донькою повноліття. Відповідачем належним чином рішення суду не виконується, внаслідок чого станом на 01.03.2015 року утворилась заборгованість по виконавчому листу № 2-1839/09 про стягнення аліментів на утримання дитини на суму 7252,20 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості боржника по аліментам, складеним державним виконавцем. Посилаючись на ст. 196 СК України позивачка зазначає, що пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від заробітку (доходу) простроченої суми аліментного платежу за місяць та за загальної кількості днів прострочення. Визначаючи розмір заборгованості позивачка виходила з розрахунку заборгованості з аліментів за місяць помноженої на 1% пені і помноженої на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Таким чином, відповідно до проведеного позивачкою розрахунку, пеня за несплату аліментів на утримання дитини складає: за 2009 рік 1377,76 грн., за 2010 рік 558,00 грн., за 2011 рік 892,00 грн., за 2012 рік - 1104,00 грн., за 2013 рік 1460,00 грн., за 2014 рік 1212,00 грн., за 2015 рік (січень, лютий) 236,00 грн., а всього 6839,76 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 6839,76 грн. за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. При цьому пояснив, що ним були сплачені позивачці згідно грошових переказів та особисто передані останній під розписку грошові кошти у сумі 21180 грн. за період з 17.03.2009 року по 23.12.2014 рік, про що надав відповідні документальні підтвердження квитанції про грошові перекази та розписки про отримання грошей позивачкою. Крім того зазначив, що початком стягнення аліментів є 13.03.2009 року, про що зазначено у виконавчому листі № 2-1839/09, а не як вказує у позові позивачка з січня 2009 року. У кінці 2012 року він передав позивачці плазмовий телевізор, кінотеатр та мікрохвильову піч, а також 700 грн., за які позивачка не надала йому розписку про отримання речей та грошей. Влітку 2014 року його викликав по телефону державний виконавець, якому він надав для огляду оригінали розписок та квитанцій про здійснення грошових переказів у вигляді аліментних платежів на користь позивачки, але останній відмовився не тільки зробити копії цих документів, але й внести до виконавчого провадження відомості про здійсненні платежі. Також відповідач зазначив, що в нього є розрахунковий рахунок у ПАТ «Приватбанк», який арештований державною виконавчою службою. Державний виконавець мав можливість протягом 2013 р. 2015 р. стягнути грошові кошти з вказаного рахунку, але не зробив це, внаслідок чого утворилася заборгованість по виплатам аліментів. Своєї вини в утворенні заборгованості по аліментам відповідач не вбачає, а тому вважає позов безпідставним. Представник третьої особи в судовому засіданні в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі та рішення прийняти на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Шевченківським ВДВС ЗМУЮ на адресу суду був надісланий розрахунок заборгованості відповідача по аліментам (а.с.79-80), з якого вбачається наступне: за 2009 рік (з березня по грудень) - підлягає сплаті за рішенням суду 3832,20 грн.. сплачено 4880,00 грн.; за 2010 рік - підлягає сплаті за рішенням суду 4800,00 грн.. сплачено 6650,00 грн.; за 2011 рік - підлягає сплаті за рішенням суду 4800,00 грн.. сплачено 1850,00 грн.; за 2012 рік - підлягає сплаті за рішенням суду 4800,00 грн.. сплачено 6500,00 грн.; за 2013 рік - підлягає сплаті за рішенням суду 4800,00 грн.. сплачено 0,00 грн.; за 2014 рік - підлягає сплаті за рішенням суду 4800,00 грн.. сплачено 1500,00 грн.; за 2015 рік (січень, лютий) - підлягає сплаті за рішенням суду 800,00 грн.. сплачено 0,00 грн.; Розрахунок заборгованості, наданий позивачкою містить дані, які не відповідають даним, наданим виконавчою службою. Як вбачається з даних виконавчої служби, в 2009, 2010, 2012 роках відповідач сплачував аліментів значно більше, ніж було встановлено судом і не мав заборгованості по аліментам і не мав ніякої заборгованості. Однак позивачка в своїх розрахунках не приймає цю обставину до уваги, а робить нарахування пені за цей період. Також при цьому вона не спростовувала той факт, що відповідач добровільно надавав їй грошові кошти на утримання дитини та передав майно, зазначене відповідачем у запереченнях. Ст. 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Відповідачем надано суду довідку про наявність у нього рахунків у ПАТ КБ «Приватбанк», на яких є грошові кошти. Як повідомив відповідач, він мав намір погасити борг по аліментам за рахунок цих коштів, але не зміг цього зробити, оскільки на ці рахунки було накладено арешт державною виконавчою службою. Представник державної виконавчої служби, яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, у судовому засіданні підтвердив, що на рахунки відповідача дійсно накладався арешт, але грошові кошти на арештованих рахунках були відсутні. При цьому надав копії платіжних вимог з ПАТ «КБ «Надра», в яких міститься інформація про відсутність коштів на рахунку відповідача. З яких причин не було списано кошти з рахунків відповідача в ПАТ « КБ «Приватбанк», інформація суду не надана. Таким чином, суд не має підстав вважати, що заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача. Враховуючи зазначені вище обставини суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на обґрунтування своїх вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed