Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] про визнання договору іпотеки нерухомого майна недійсним (а.с.3-6), стверджуючи, що 23.01.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11110478000, за умовами якого банк передав, а кредитор прийняв у строкове платне користування грошові кошти у сумі 108583,00 швейцарських франків. 23.01.2007 року між [PERSON]В та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений іпотечний договір, за яким на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11110478000 Іпотекодавець ([PERSON]В.) передав Іпотекодержателю (АКІБ «УкрСиббанк») нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 42,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Данченка, буд.№7/64-Н. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12.11.2013 року по справі №501/781/13-ц, залишеного без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.05.2014 року, встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] починаючи з січня 2004 року по 19.02.2013 року. Вказаний обєкт нерухомості знаходиться у спільній власності подружжя, а згоди позивач на передачу в іпотеку вказаного обєкту не надавала, у звязку із чим позивач просить визнати недійсним договір іпотеки від 23.01.2007 року, укладений між [PERSON]В та АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк»), та застосувати наслідки недійсності правочину, а також стягнути з відповідачів на свою користь витрати по оплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнала. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, зазначивши при цьому, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом і з тим, відсутність такої згоди само по собі не може бути підставою за для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. При укладанні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Під час підписання оскаржуваного договору іпотеки [PERSON] засвідчив, що предмет іпотеки є його особистою приватною власністю на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Таким чином на час укладення договору іпотеки від 23.01.2007 року банк не знав і не міг знати про те, що нерухоме майно на праві спільної сумісної власності належить й позивачці. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що оскаржуваний договір в повній мірі відповідає вимогам ЗУ України «Про іпотеку», зокрема ст.18 вказаного Закону. Також представником було повідомлено, що підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину, а враховуючи те, що оскаржуваний договір було укладено більш ніж за шість років до того як встановлено факт спільного проживання, відповідно, на момент укладення оскаржуваного правочину він (договір) відповідав в повній мірі чинному законодавству, то й правових підстав за для задоволення позову не існує. Також даним представником зазначено, що на момент укладення договору іпотеки від 23.01.2007 року [PERSON] повідомив нотаріуса, представника банку про те, що предмет іпотеки є його особистою приватною власністю, що й було відображено згідно договору, і саме за таких підстав був укладений оскаржуваний договір. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Заслухавши представників сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.01.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту №11110478000, за умовами якого банк передав, а кредитор прийняв у строкове платне користування грошові кошти у сумі 108\~583, 00 швейцарських франків (а.с.14-18). 23.01.2007 року між [PERSON]В та АКІБ «УкрСиббанк» (нині ПАТ «УкрСиббанк») був укладений іпотечний договір, згідно п.1.1 якого Іпотекодавець ([PERSON]В.) передає в іпотеку нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 42,60 кв.м., торговою 40,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ (нині Чорноморськ), вул. Данченка, № 7/64-Н (а.с.12-13). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12.11.2013 року по справі №501/781/13-ц встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] починаючи з січня 2004 року по 19.02.2013 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко №7/64-Н. Визнано право приватної власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко №7/64-Н, за [PERSON], припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного приміщення (а.с.7-8). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.05.2014 року (номер провадження: 22-ц/785/4430/14) вирішено рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.11.20132 року по справі № 501/781/13-ц в частині задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання нежитлового приміщення, що розташоване адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко № 7/64-Н спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину нерухомого майна скасувати та ухвалити нове рішення. Відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання нежитлового приміщення, що розташоване адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко № 7/64-Н спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.9-10). Таким чином факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] починаючи з січня 2004 року по 19.02.2013 року встановлено рішенням суду 12.11.2013 року. У відповідності до п.1.2 оскаржуваного іпотечного договору зазначається, що Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту №11110478000 від 23.01.2007 року та Договором про надання споживчого кредиту №11110481000/2 від 23.01.2007 року. Згідно з п.п.1.5, 1.7 даного Договору вказано, що предмет іпотеки є особистою приватною власністю Іпотекодавця на підставі Свідоцтва про право власності на вбудоване нежитлове приміщення, виданого виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 01.12.2006 р. за №31187, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Іллічівська 07.12.2006 року в реєстрову книгу № ЧН 7, за реєстровим №516, сторінка №78, і не має жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Іпотекодавець набув право власності на Предмет іпотеки. Іпотекодавець свідчить, що Предмет іпотеки є його особистою приватною власністю, до цього часу не є Предметом іпотеки за іншими зобовязаннями, жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває. Зі змістом ч.1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Як зазначалось вище оскаржуваний іпотечний договір був укладений 23.01.2007 року, а факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] встановлено 12.11.2013 року, тобто зазначений факт був встановлений судом більш як через шість років після укладення спірного договору, що не впливає на суть правовідносин, які склались у звязку із укладенням цього договору, оскільки на момент його укладення єдиним власником нежитлового приміщення, що розташоване адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, (м. Чорноморськ) вул. Данченко № 7/64-Н, був [PERSON] Така ж позиція висловлена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2011 року у справі №6-21642ск1; Постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 року у справі №6-44цс11; Постанові Верховного Суду України від 16.05.2012 року у справі за заявою публічного акціонерного товариства «Універсал банк» про визнання права власності та визнання недійсним договору іпотеки. У відповідності до положень Статті 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Крім цього, згідно з положеннями ст.18 Закону України «Про іпотеку» встановлено обовязковість письмової форми та нотаріальне посвідчення договору, а також зазначено істотні умови такого договору. Оскільки при дослідженні судом іпотечного договору від 23.01.2007 року встановлено його відповідність вимогам зазначеної вище норми закону, суд дійшов висновку, що вимоги позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed