Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Пат «Альфа Банк» про визнання договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами від 15.06.2012року укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа банк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений договір не відповідає вимогам які встановлені положеннями цивільного кодексу України, зокрема в виписці договору між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відсутні підписи голови правління ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк». Крім цього, у зазначеній виписці відсутні штампи, печатки, які б засвідчували чинність договору. Позивач зазначає що укладений договір від 15.06.20102р.ю між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» не містить предмет договору, оскільки неможливо визначити, які саме та по відношенню до кого права вимоги переходять від Продавця до Покупця. Крім цього, до договору купівлі-продажу прав вимоги доданий витяг з додатку № 1, а саме - перелік кредитних договорів. Але, даний документ складений у невідповідній йому формі, так як документи такого виду виконуються у вигляді копії основного документу, а також документація даного виду засвідчується відтиском печатки та підписом уповноваженої на те особи. Проте витяг з додатку № 1 складений та підписаний власноручно громадянином [PERSON] який не має жодних повноважень щодо виконання, підписання, завірення печатками документів даного виду. Таким чином, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» договір купівлі-продажу права вимоги від 15.06.2012р. з недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду направив письмові заперечення проти задоволення позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що укладений договір вимогам положень ЦК України, предмет договору чітко визначений у самому тексті договору, зокрема розділу 1. Тому відсутні підстави щодо визнання вказаного договору недійсним. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розділу 1 Визначення термінів та тлумачень до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012р. визначено, що «Права вимоги» - означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків кредитними договорами та договорами. Крім цього, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 03.09.2013р. позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, а в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2615/0308/71-016 від 18.03.2008р. звернено стягнення на предмет іпотеки. Отже, судом апеляційної інстанції вже надавалась правова оцінка укладеному договору купівлі-продажу права вимоги від 15.06.2012р.та встановлено правомірність набутого ПАТ «Альфа Банк» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки обставини стосовно того, що на момент укладення кредитного договору сторони порушили вимоги закону в частині визначення предмету договору, як на підставу задоволення позову на яку посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його вимоги щодо визнання недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed