Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач по справі [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, а саме: будинковолодінням № 217 по вулиці 16 Липня в смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області. Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули з невідомих суду причин. Про час і місце слухання справи повідомлені вчасно через оголошення у пресі у встановленому законом порядку, яке розміщене в газеті «Галичина» № 21 (5271) від 21.03.2017 року. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України/ постановляє заочне рішення/. Суд, вислухавши пояснення сторони по справі, свідків, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню всіх обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що будинок №217, що знаходиться по вул. 16 Липня в смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області належить позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності, про що свідчить договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянської РНО [PERSON] від 28.04.2010 року та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 19.05.2010 року, копія якого долучена до матеріалів справи (ас.4). Зясовано також, що відповідач по справі [PERSON] 20 років не проживає у вказаному домоволодінні, відповідач по справі [PERSON] - 35 років, а відповідач по справі [PERSON] 19 років, що стверджується актами обстеження матеріально-побутових умов сімї від 04.03.2016 року, 20.12.2016 року та 25.01.2017 року, які складені депутатом Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (ас.5-7). Також даний факт ствердили в судовому засіданні свідки [PERSON]»як І.М. та [PERSON] Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житлом, оскільки вони не проживають в ньому більше одного року без поважних на те причин. Реєстрація відповідачів у будинку створює незручності для позивача у здійсненні користування будинком. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку у відповідності ст.405 ЦК України. Вирішуючи спір, суд погодився з доводами позивача про те, що протягом тривалого часу відповідачами не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, а тому вони втратили на нього право, оскільки тривала відсутність сталася без поважних на те причин. З огляду на всі зазначені вище обставини суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 391,405 ЦК України та

Outcome: approved