Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась досуду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про надання дозволу про в'їзд/виїзд до району проведення Операції Об'єднаних Сил на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областейдоньки, яка не досягла шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1991 року, від якого мають неповнолітню дитину - доньку - [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем були припинені ще до народження дитини, у липні 2008 року. Рішенням суду від 14.12.2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Майже десять років [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання доньки; не бере участі у її вихованні, моральному та фізичному розвитку; не цікавиться її життям, здоров'ям; не телефонує. За наявною інформацією відповідач на теперішній час проживає у м.\~Молодогвардійськ Луганської області, що відноситься до неконтрольованої Україною території. Вказані обставини позбавляють позивача можливості отримати нотаріально посвідчений дозвіл відповідача на в'їзд дитини на непідконтрольну Україні територію. Враховуючи викладене, позивач просила суд дозволити їй в'їзд/виїзд до району проведення Операції Об'єднаних Сил на неконтрольовану Україною територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто - до [INFO] року, із наданням дозволу оформлення необхідних документів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилася. Про дату, час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Суду надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату,час і місце першого та інших судових засідань відповідач,місце проживання якого знаходиться на тимчасово окупованій території і, який не має офіційної електронної адреси, був повідомленийсудом своєчасно таналежним чином,увстановленомуч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції»та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» порядку- через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень) (а.с. 37, 49, 60).З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положеньст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, повідомлена у встановленому законом порядку про час та місце судового розгляду,до судового засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1991 року, який було розірвано рішенням Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 14.12.2009 року у справі № 2-5316/2009. Вказане судове рішення набрало законної сили 25.12.2009 року (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснодонського міськрайонного управління юстиції Луганської області (а.с. 6). У 2016 році позивач разом ізмалолітньою донькоюзалишили зареєстроване місце проживання у місті Краснодон Луганської області через його тимчасову окупацію, фактично проживають за адресою: [ADDRESS]та отримали статус внутрішньо переміщених осіб(а.с. 7, 8). На теперішній час у позивача виникла необхідність в'їзду разом із дитиною на тимчасово окуповану територію України, що за відсутності згоди відповідача потребує судового врегулювання спору. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначеностаттею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями141,150,153,155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положеньстатті 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватись, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Такий правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), який суд вважає за необхідне врахувати при вирішені цієї справи відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», але з урахуванням особливостей правовідносин сторін у цій справі. На підставі наведеного, суд при вирішенні спору у цій справі про тимчасовий в'їзд малолітньою [PERSON] на тимчасово неконтрольовану територію України без згода батька, виходить з інтересів дитини та одночасно враховує права батька щодо його участі у вихованні дитини. Так, під час розгляду цієї справи судом встановлено, що протягом десяти років відповідач не підтримує із дитиною зв'язок: не надає матеріальної допомоги на її утримання; не бере участі у її вихованні, моральному та фізичному розвитку; не цікавиться її життям, здоров'ям. За останньою інформацію [PERSON] проживає на неконтрольованій Україною території, у м. Молодогвардійську Луганської області. Через відсутність спілкування із відповідачем, позивач на теперішній час позбавлена можливості вирішити питання про отримання відповідного дозволу на в'їзд/виїзд малолітньої доньки на тимчасово окуповану територію України. Відповідно дост.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.2, 3ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбаченихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення визначені Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей 14.04.2017 № 222-ог (далі за текстом - Тимчасовий порядок). Відповідно до пп.5.1.1 п. 5.1 Тимчасового порядку в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осібПравилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі за текстом - Правила). Виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України»абостаттею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи (п. 5.1.2 п. 5.1 Тимчасового порядку). Згідно з п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що національне законодавство не обмежує права осіб на вільний в'їзд до тимчасово неконтрольованої території України, а лише встановлює певний порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Під час розгляду справи встановлено, що позивач має намір разом із неповнолітньою донькою, якій виповнилось десять років, в'їхати на тимчасово неконтрольовану Україною територію - м. Сорокине (Краснодон) Луганської області без згоди батька дитини. З метою вчинення вказаних дій [PERSON] просить суд надати їй дозвіл на в'їзд/виїзд доньки до району проведення Операції Об'єднаних Сил на неконтрольовану Україною територію через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто - до [INFO] року. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд враховує, що тимчасовий в'їзд малолітньої [PERSON], [INFO] у м. Сорокине (Краснодон) Луганської області не змінить звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини у такий спосіб, що може вплинути на її подальше життя, розвиток і виховання, оскільки дитина народилась та до восьмирічного віку проживала на цій території України, яка на теперішній час є тимчасово окупованою. Крім того, суд зазначає, що в'їзд на вказану територію пов'язаний із відвідування дитиною близьких родичів та друзів, з якими вона не бачилась протягом двох останніх років. Вказана обставина буде сприяти возз'єднанню родини і підтриманню раніше встановлених дружніх стосунків. Подорож мати дитини планує здійснити під час канікул у школі, що не порушить навчальний процес та буде сприяти реалізації права дитини на відпочинок у колі рідних осіб та близьких знайомих. Також суд враховує, що такий в'їзд дитини не спричинить зміну режиму її спілкування з батьком, порядку його участі у вихованні доньки, а навпаки, за певних обставин, може сприяти цьому, оскільки відповідач за останніми відомостями проживає на неконтрольованій Україною території Луганської області. Згідно з витягом із протоколу № 20 від 04.10.2018 р. засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, орган опіки та піклування підтримує заявлені [PERSON] позовні вимоги про надання дозволу на в'їзд малолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію України без згоди батька за умови забезпечення відвідування дитиною навчального закладу та планування поїздки у позаурочний час (а.с. 42). Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що тимчасовий в'їздна неконтрольовану територію у супроводі матеріне суперечить інтересам дитини та не порушуватиме прав батька на участь у вихованні дитини за умови його тимчасовості з визначенням його початку й закінчення та напрямку прямування дитини. З цього приводу суд зазначає, щовирішення питання про надання дозволу на необмежені в'їзди малолітньої [PERSON] на тимчасово неконтрольовану територію України на майбутнє, тобто - до 2024 року, як заявлено позивачем, суперечить завданням цивільного судочинства. Так, згідно з вимогамист. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 2 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Тому вирішення спору на майбутнє, без встановлення судом порушень прав особи, суперечить вказаним вимогам закону. Одночасно суд вважає, що чітке визначення у судовому рішенні конкретного періоду у часі та напрямку прямування дитини, сприятиме певному контролю за переміщенням малолітньої особи у супроводі її матері та дотриманням останньою режиму тимчасового в'їзду дитини на непідконтрольну українській владі територію. Зі змісту позовної заяви випливає, що позивачем заплановано подорож разом із дитиною до зареєстрованого місця їх проживання, а саме - [ADDRESS]. Тому, вказаний напрямок прямування дитини повинен бути зазначений у рішенні суду. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з таких обставин. Розмір судового збору у цій справі відповідно до пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складає 704,80 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або2) позивачами є:а) військовослужбовці;б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім'ї;ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров'ю.Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій статті 8 цього Закону. Право суду звільнити особу від сплати судового збору у випадках, передбачених законом, встановлено і ч. 3 ст. 136 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, ЄСПЛ у п. 111 рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), Заява № 26746/05 від 20.05.2014 р. зазначив, що Суд встановлює, чи був, з однієї сторони, дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої - правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію. На підставі наведеного, суд враховує обставини справи: пред'явлення позову [PERSON] у інтересах малолітньої дитини і неможливість позасудового врегулювання спору через поведінку відповідача. Одночасно суд бере до уваги статус позивача як внутрішньо переміщеної особи, яка через збройний конфлікт та тимчасову окупацію території України,була вимушена разом із дитиною залишити місце свого проживання. Крім того, на утриманні [PERSON] перебуває дитина, яка не досягла чотирнадцяти років, а відповідач, як встановлено судом під час розгляду справи, не бере участі в утриманні доньки. Отже, суд з урахуваннях зазначених вище обставин, дійшов висновку про звільнення позивача від сплати судового збору із одночасним його стягненням на користь держави з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - у сумі 352,40 грн.

Outcome: partial