Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не мають спільних інтересів, не живуть однією сім»єю з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач працює/має дохід, проте не надає повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тах же підстав, просив їх задовольнити, а відповідач їх визнав частково, надавши до суду заперечення проти позову в частині визначеної позивачкою частки аліментів, не заперечуючи щодо розірвання шлюбу. Вислухавги пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 04 листопада 2006 року зареєстрованому у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 768 (а.с.4); від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.3), який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім»єю. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім»я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами. Відповідач працює, має нерегулярний дохід, приймає участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини, яка проживає з позивачкою, сплачуючи кошти у добровільному порядку щомісячно в розмірі 3 000 грн. 00 коп., що визнається сторонами. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, працює та на утриманні якої знаходиться малолітня дитина, її стан здоров»я, потреби, та відповідача, який працює, має нерегулярний дохід, має позитивний стан здоров»я, є працездатною особою, інших утриманців крім сина [PERSON] не має, надає позивачці матеріальну допомогу на утримання та виховання дитини щомісячно в розмірі 3 000 грн. 00 коп., й має достатні можливості вподальшому сплачувати аліменти у визначеному розмірі, що ним визначається. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Позивач просить суд призначити розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі - 4 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає такі вимоги є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, з урахуванням принципу співмірності та достатності, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 3 000 грн., оскільки судом встановлено, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному розмірі, що є достататніми й можливими, як для стягувача, так й отримувача аліментів. Визначена частка аліментів є прийнятною як для стягувача, так й платника аліментів, й погодженою сторонами. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів, відповідно до частин 1, 2 статті 184 СК України, має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини 07 квітня 2017 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), й оскільки сторони погодили, що аліменти відповідачем сплачуються щомісячно, востаннє 01 липня 2017 року, тому із 01 серпня 2017 року підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів відповідно до Закону України «Про судовий збір. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112, 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial