Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житла. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS]. У вищезазначеному житловому будинку на даний час проживає відповідач, який на її вимогу відмовляється звільнити житловий будинок. Просить суд, виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи відповідно до ст.. 224 ЦПК України. Оцінивши та дослідивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 5). З матеріалів справи вбачається, що у спірному житловому будинку разом з [PERSON] та її дочкою [PERSON] проживає відповідач по справі. Сторони по справі перебувають у неприязних стосунках, що робить неможливим їх спільне проживання, і з приводу цього позивач неодноразово зверталася до Луцького МВ УМВС України у Волинській області із відповідними заявами. Отже, проживання відповідача у даному будинку, що належить на праві приватної власності [PERSON], перешкоджає останній у здійсненні прав користування, володіння і розпорядження своєю власністю. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, виселити [PERSON] із спірного жилого будинку без надання іншого житлового приміщення. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. А тому суд вважає, що вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача до задоволення не підлягає, оскільки виселення і є підставою для внесення даних про зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: partial