Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.09.2014 року на підставі договорів купівлі-продажу набула право власності на нежилі приміщення: торговий центр, загальною площею - 2363,6 кв.м, торговий центр, загальною площею 184,0 кв. м, адміністративне приміщення, загальною площею 165,7 кв. м, які розташовані за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. 20-го Липня 8а та земельну ділянку, загальною площею 0,5647 га, на якій розташовані вказані вище приміщення. Дані приміщення частково передані в оренду, а частково використовуються нею для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач [PERSON] вимагає від неї перереєстрації права власності з тим, щоб у вказаному майні була і його частка. Також відповідач є учасником багатьох судових спорів, що може бути загрозою для втрати її особистої власності. Спірне майно було придбано нею за власні кошти, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу та заявами відповідача на час його придбання. Посилаючись на зазначені обставини просить визнати за нею право особистої приватної власності на приміщення торгового центру (Ж-1), загальною площею 2363,6 кв.м, приміщення торгового центру (З-1), загальною площею 184,0 кв.м, адміністративного приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, які знаходяться по вул. 20-го Липня 8а в м. Володимирі-Волинському. Ухвалою суду від 11.11.2015 року за заявою [PERSON], останнього було залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Під час розгляду справи з врахуванням позиції [PERSON], який позов заперечував, що суперечило процесуальним правам і обовязкам сторони позивача, [PERSON] було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] визнав, що спірне майно було придбане за особисті кошти його дружини, використовуються нею особисто. Пояснив, що дійсно на даний час в нього є судові спори з іншими особами з приводу боргових зобовязань. Третя особа на стороні відповідача та її представник вважають позов безпідставним, оскільки в даній справі відсутній спір. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивач довела належними допустимими доказами факт придбання нею майна за особисті кошти. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Разом з тим, будь-хто з подружжя може довести, що майно було придбано ними до шлюбу або під час шлюбу, але за його особисті кошти, і таким чином спростувати цю презумпцію. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20 листопада 1997 року. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 25.09.2014 року [PERSON] як покупцем було придбано: приміщення торгового центру (Ж-1), загальною площею 2363,6 кв.м, приміщення торгового центру (З-1), загальною площею 184,0 кв.м, адміністративне приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, які знаходяться по вул. 20-го Липня 8а в м. Володимирі-Волинському Право власності [PERSON] на зазначені обєкти підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7,9,11,13) Зі змісту договорів купівлі-продажу вбачається, що п.4.6. «інших умов» договору, зазначено про те, що Покупець доводить до відому сторону Продавця, що майно за даним договором купується нею за власні кошти, що підтверджується відповідною заявою іншого з подружжя Покупця, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права особистої власності на грошові кошти, за які купується вказане в даному договорі нерухоме майно, у тому числі відповідно до ст. ст. 65, 74 та 97 СК України відсутні (а.с. 6, 8,10,12). Відповідно до письмової заяви, наданої нотаріусу при укладенні договорів купівлі-продажу, [PERSON] підтвердив придбання спірних обєктів за власні особисті кошти дружини [PERSON] та належність їх після купівлі останній на праві особистої приватної власності (а.с.52). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що при укладенні договорів купівлі-продажу ним було перевірено дійсність доручення, на підставі якого укладались договори від імені Продавця [PERSON], відсутність в ньому будь яких застережень щодо Покупця та ціни продажу. Оскільки [PERSON] було заявлено про придбання обєктів за особисті кошти, в договорах ним було зроблено про це відповідні застереження, а [PERSON] подано заяву про купівлю зазначеного майна за особисті кошти його дружини та відсутність в нього жодних прав на вказане майно. Стороною позивача на підтвердження придбання ним майна за власні кошти надано податкові декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2012-2014 роки, договір позики від 05.08.2014 року та договір дарування грошей від 11.07.2014 року. Як стверджується податковими деклараціями, що дійсно протягом 2012-2014 років [PERSON], як фізична особа-підприємець, мала доходи від провадження господарської діяльності (а.с.43-51). Відповідно до договору позики від 05.08.2014 року [PERSON] було позичено в громадянина [PERSON] 100 000 доларів США (а.с.41). До даного договору додано заяву [PERSON] про те, що дану позику отримує його дружина як субєкт підприємницької діяльності для придбання комерційної нерухомості і її сума буде належати їй на праві особистої приватної власності і він на неї, як обєкт спільної сумісної власності, не претендує ( а.с. 42). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що дійсно 05.08.2014 року позичив особисто [PERSON] 100\~000 дол. США на придбання нею нерухомості. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування грошей від 11.07.2014 року [PERSON] було подаровано [PERSON], яка є її сестрою, 80\~000 доларів США (а.с.66). Довідкою приватного нотаріуса підтверджено здійснення даного договору дарування, який зареєстровано в книзі реєстрів за №983 (а.с.65). Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, жодних доказів на спростування безгрошовитості договору позики та договору дарування коштів не подано. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Згідно укладених договір вартість придбаних позивачкою обєктів становить 515\~936 грн. Надані позивачкою докази, а саме податкові декларації, договір позики та договір дарування підтверджують реальну спроможність позивачки придбати зазначені обєкти за даною ціною. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] доведено належними і допустимими доказами факт придбання нею спірного майна за особисті кошти. Як вбачається зі змісту договорів купівлі-продажу, що спірні обєкти позивачем були придбані не як субєктом підприємницької діяльності, а як фізичною особою. А тому, посилання позивача на те, що вона має намір використовувати його в майбутньому у своїй підприємницькій діяльності на правовий статус майна, виходячи з даних підстав, не впливають. Оскільки судом доведено факт придбання майна позивачем за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, придбані нею відповідно до договорів купівлі-продажу обєкти та земельна ділянка, суд визнає її особистою приватною власністю. Посилання третьої особи на стороні відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] на відсутність спору по даній справі не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають вимогам ч.1 ст. 3 ЦПК України. На підставі п.3 ч.1 ст. 57, ч.2 ст. 60 СК України,

Outcome: approved