Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12.09.1998 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у виконкомі Кам'яницької сільської ради Ужгородського району за актовим записом № 09. У шлюбі з відповідачем у них народилися діти - син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO] Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2016 року (справа № 308/9161/16-ц) шлюб між нею та [PERSON] розірвано і стягнуто з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 06.09.2016 року. Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач ніяких стосунків ні з нею, ні з дітьми не підтримує, участі у їх вихованні та утриманні не приймає, діти після розірвання шлюбу проживають з нею. Відповідно до довідки від 19.02.2018 року № 53386340/18 про розмір отриманих аліментів, виданої Ужгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, у відповідача з листопада 2016 року по січень 2018 року існує борг по сплаті аліментів та за весь вказаний період на її користь на утримання неповнолітніх дітей, в тому числі доньки [PERSON], відповідачем було сплачено 5000 грн. Тобто, вона самостійно несе витрати по утриманню дітей. Вказує, що в період літніх канікул з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року вона має намір забезпечити своїй неповнолітній доньці [PERSON] повноцінний відпочинок за кордоном для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Її батьки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (рідні баба та дід неповнолітньої [PERSON]), проживають в м. Лісабон, Португалія, тобто, вона має можливість і намір вивезти дитину на відпочинок до рідних баби та діда. Позивач зауважує, що вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але зважаючи на їхні з відповідачем відносини, її прохання залишені останнім без відповіді. Також зазначає, що станом на сьогоднішній день батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Позивач вважає, що виїзд дитини [PERSON] за кордон на літні канікули до рідних баби та діда з усним узгодженням із батьком основних позицій такої поїздки жодним чином не порушить право батька на участь у вихованні дитини, оскільки має за мету, перш за все, захист прав дитини. Крім того, позивач вказує, що вона та її дитина - донька [PERSON] є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, дитина знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений, проте, зважаючи лише на негативне ставлення відповідача до неї, останній безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон на літній відпочинок та оздоровлення до її батьків. А тому, зазначає, що саме вказана ситуація і стала підставою для звернення до суду із даною позовною заявою. З посиланням на викладене позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Португалії в період з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року неповнолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, при цьому позивач та її представник подали через канцелярію суду заяву від 02.05.2018 року, в якій просять суд розглянути цивільну справу за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують повністю та просять надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері, позивач та її представник не заперечують проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Також просять долучили до матеріалів справи документальні матеріали в копіях, а саме, заяви [PERSON] від 08.10.2014 року, 02.03.2015 року та від 15.05.2015 року, які додані до зазначеної заяви в якості додатків. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, виплату поштового переказу (номери шрихкодових ідентифікаторів: 8800022820007/8800022917523), про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач не подав та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач та її представник. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2016 року (справа № 308/9161/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 06.09.2016 року. Згідно з довідкою від 19.02.2018 року за № 53386340/18 про розмір отриманих аліментів, виданою Ужгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, за період з листопада 2016 року по січень 2018 року у [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання спільних з позивачем дітей і за вказаний період відповідачем було сплачено аліменти у розмірі 5000 грн. (за жовтень 2017 року - 1000 грн., за листопад 2017 року - 4000 грн.). Відповідно до ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3858-XII, а порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України». Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, з наступними змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як встановлено судом, позивач [PERSON] має намір тимчасово виїхати з неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], за кордон до Португалії на літній відпочинок, однак згоди на виїзд за кордон для дитини відповідач не надає. З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем [PERSON] 08.10.2014 року, 02.03.2015 року та 15.05.2015 року надавалися письмові згоди на виїзд за кордон, в тому числі до Португальської Республіки, у певні періоди для спільних з позивачем дітей - сину [PERSON], [INFO], та доньці [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними письмовими заяви відповідача, справжність підпису у яких засвідчені консулом Посольства України в Португальській Республіці та приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу. За приписами ч. 1 ст. 154, ч. 1 ст. 155 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги необґрунтовану відсутність згоди батька на виїзд за кордон із обумовленою метою і пов'язане з цим фактичне обмеження права дитини, суд вважає, що в інтересах дитини позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до Португальської Республіки у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved