Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду в якому просила: розірвати шлюб, який укладений між нею та [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем уклала шлюб 23.11.2001 року у Відділі реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 837. Від зазначеного шлюбу вони мають дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . З початку 2019 року між ними створились напружені стосунки, почались сварки з побутових питань, виникли непримиренні розбіжності у поглядах на подальше спільне життя, що робить неможливим спільне проживання, примирення між ними неможливе. У період шлюбу вони придбали трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . На даний час вся родина проживає у спірній квартирі. Діти знаходяться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Спірна квартира є трикімнатною, оскільки діти різної статі, їх проживання в одній кімнаті не бажано. Вважає, що квартира як неподільна річ повинна бути присуджена одному ж подружжя. Просить відступити від рівності частко подружжя, в урахуванням, що діти будуть проживати з нею та визнати за нею право власності на спірну квартиру. Ухвалою суду від 28.02.2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позов в повному обсязі, не заперечував проти розірвання шлюбу та поділу майна подружжя. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного. Щодо розірвання шлюбу. Сторони з 23 листопада 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , та зроблено актовий запис № 837. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та доньку [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України встановлено, що право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має один із подружжя. При цьому, статтею 111 Сімейного кодексу України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, яка визначає підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне сімейне життя подружжя не склалось через різні погляди на життя, шлюбно-сімейні відносини припинені, сім`я розпалася остаточно і відновленню не підлягає, спільного господарства подружжя не веде, позивач наполягає на розірванні шлюбу, жодних доказів щодо необхідності збереження шлюбу у судовому засіданні не надано та судом не встановлено. За таких обставин суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, є не доцільним. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). Щодо поділу майна подружжя. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2002 року зазначено, що [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Коссе Л.М., реєстровий номер № 863 та зареєстрований у КП «ХМ БТІ» 08.04.2002 року. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] власниками зазначеної квартири є [PERSON] - частка у власності Ѕ та [PERSON] - частка у власності Ѕ. Згідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1,2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як вбачається з договору купівлі продажу та технічного паспорту, квартира [ADDRESS] належить в рівних частках кожному з подружжя, тобто не є спільною сумісною власністю, оскільки частка кожного з подружжя є визначеною. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. В даному випадку квартира придбана у період шлюбу, однак під час укладення договору купівлі-продажу були визначені частки кожного з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, для збільшення частки майна дружини, у разі проживання з нею дитини, необхідне доведення існування умови недостатності розміру аліментів, які вона одержує, для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. В судовому засіданні позивач не надала до суду будь-яких доказів в підтвердження вказаної обставини. Також суд вважає за необхідне зазначити, що проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Непо\-дільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, тому твердження позивачки, що спірна квартира є неподільною річчю є безпідставними. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ майна подружжя задоволенню не підлягають. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову про розірвання шлюбу у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial