Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним позовом. Вимоги позивача мотивовано відмовою позичальника повернути позичені кошти. У відзиві та усних поясненнях, даних у попередніх засіданнях, відповідач, її представник проти позову заперечили, посилаючись на його безпідставність. В судове засідання сторони, їх представники не з`явились, подали заяви про можливість судового розгляду без їх участі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, судом встановлено. Згідно 2 письмових розписок, 09.11.2011 року [PERSON] отримала від [PERSON] 400000,00 гривень, які зобов`язалася повернути до 09 листопада 2016 року. Розписки складено [PERSON] власноруч, в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] в першій розписці та [PERSON] і [PERSON] у другій розписці. Розписки містять особисті підписи [PERSON] та свідків. (а.с. 6,7). Не погодившись з позовними вимогами [PERSON] , відповідачкою [PERSON] , в особі адвоката Чердаклі С.Г., 12.09.2019 року було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, підставою якої вказано, що [PERSON] розписки не складалися та грошей вона не отримувала (а.с. 67). З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Поданими суду доказами позивачем доведено обґрунтованості підстав, з якими заявник пов`язує свої вимоги. Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України). Відповідно до частин першоїта другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку . Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.2 ст. 626 ЦК України, договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України покладає на позичальника обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю юридичною природою договір позики є реальним, одностороннім правочином, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває лише права. Підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі є письмовий документ, незалежно від найменування, з якого вбачається сам факт отримання в борг (постанови Верхового Суду України від 11.11.2015р. №6-1967цс15, від 08.06.2016р. №6-1103цс16, від 21.01.2015р. №6-44326св14, від 10.09.2014р. №6-22095св14, від 16.07.2014р. №6-51461св13. Письмова форма договору позики в наслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі суми позичальнику. Боргова розписка є документом, який підтверджує боргові зобов`язання однієї особи перед іншою. В ній повинні бути вказані умови передачі грошей в борг та їх повернення. Вона повинна містити всю інформацію, необхідну для встановлення у суді факту правовідносин між позивачем та відповідачем за договором позики. Зі змісту боргової розписки наявність боргових відносин повинна бути очевидною для суду. Інформація повинна надавати можливість точно ідентифікувати осіб, які вступили у відносини. Розписка пишеться позичальником від руки і повинна містити таку інформацію: назва документа; прізвище, ім`я, по батькові, номери паспортів, ідентифікаційні коди та адреси реєстрації позичальника та особи, в якої він бере гроші в борг і якій він зобов`язується їх повернути; грошова сума, назва валюти, або назва, опис та кількість речей з зазначенням їх вартості; всі суми повинні бути написані цифрами та прописом, щоб унеможливити виправлення); дата, до якої позичальник зобов`язується повернути кошти - конкретна дата, подія, або на вимогу після певного терміну; умови надання коштів у позику - з відсотками чи без відсотків. Якщо позика надається під відсотки, необхідно вказати їх розмір та порядок сплати - щомісяця чи в кінці терміну; які санкції можуть бути застосовані, якщо кошти не будуть повернуті до вказаного строку; дата та місце складання розписки, та особистий підпис боржника. Боргову розписку не обов`язково посвідчувати нотаріально, але її краще складати в присутності свідків, які можуть підписами засвідчити факт передачі грошей чи майна. З огляду на викладене, надані позивачкою боргові розписки, які в свою чергу є підставою для стягнення боргу, складені з дотриманням усіх правил для такого складання та їх форма відповідачем не оспорювалася. Ухвалою суду від 11.11.2019 року, у справі було призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (а.с. 82). Згідно висновку експертної установи від 14.04.2020 року, підписи від імені [PERSON] та рукописні записи « [PERSON] » виконані у розписках особисто [PERSON] (а.с. 151-154). Таким чином експертами достовірно встановлено факт складання розписок особисто відповідачем та у суду немає підстав піддавати сумніву проведену експертизу. Судом з`ясовано, що в порушення умов розписки, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, розрахунок по поверненню отриманої позики у визначений строк до 09 листопада 2016 року, боржник не провів, заборгувавши станом на час винесення рішення 400000грн. Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. проведення розрахунку станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не представлено. За таких обставин, вимоги про примусове стягнення заборгованості в сумі 400000 грн. підлягають задоволенню як обґрунтовані і належним чином незаперечені відповідачем. Враховуючи встановлення факту порушення відповідачем умов договору, визначені договором терміни виникнення у відповідача зобов`язання по поверненню позики, вимога про стягнення втрат від інфляції та 3 % річних підлягає задоволенню частково. Так, приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). За ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на суму боргу, передбачений договором строк виникнення зобов`язання, розрахунок позивача, період нарахування, інші обставини справи, вимоги про стягнення 21825,38 грн. 3% річних та 74960 грн. втрат від інфляції, є правомірними та підлягають задоволенню. Решта вимог про стягнення 7912,32 грн. 3% річних та 11480 грн. втрат від інфляції нараховані надмірно, а тому в їх примусовому стягненні слід відмовити. Сплачений судовий збір, в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягає відшкодуванню позивачу за разунок відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial