Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунальної установи «Ізмаїльський архів» (далі-КУ«Ізмаїльський архів») та остаточно заявою від 02.12.2013 року (а.с.141 т.2) з уточненнями та доповненнями від 24.12.2013 року (а.с.222 т.2) та 08.01.2014 року (а.с.234 т.2) просила: стягнути з відповідача суму індексації за грудень 2010 року в розмірі 141,55 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 6,08 грн.; стягнути з відповідача премію, інтенсивність 50% заробітної плати за грудень 2010 року в розмірі 189,90 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 8,16 грн.; визнати незаконним п.2 наказу № 64-л від 22.12.2010 року в частині утримання премії за жовтень, листопад 2010 року в розмірі 533 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 22,91 грн.; стягнути з відповідача суму надбавки до заробітної плати за інтенсивність 50% заробітної плати в розмірі 1809 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати за вказані періоди в розмірі 419,10 (91,26+327,84) грн.; стягнути з відповідача доплату 50% до посадового окладу за суміщення професій за період січень-грудень 2007 року в розмірі 1317,58 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 941,33 грн., а всього стягнути не нараховану та не виплачену частину заробітної плати в сумі 4300,32 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 1397,58 грн. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник (а.с.158 т.1) позовні вимоги підтримали та пояснили, що наказом по КУ «Ізмаїльський архів» № 64-л від 22.12.2010 року позивача було незаконно звільнено з посади архівіста за ст.40 ч.3 КЗпП України. Даний наказ було оскаржено в судовому порядку. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2012 року вимоги про стягнення невиплачених сум виділено у самостійне провадження. При звільненні розрахунок з позивачем було проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Так, у порушення ст.116 КЗПП України не було проіндексовано тарифну ставку, не виплачено премію, інтенсивність 50% згідно штатного розкладу на 2010 рік, була утримана раніше нарахована та виплачена премія за жовтень, листопад 2010 року. Крім цього, при звільненні позивачу не було виплачено надбавку до заробітної плати за інтенсивний труд 50% посадового окладу за листопад-грудень 2008 та січень-грудень 2009 року згідно штатного розкладу та колективного договору на відповідний рік. Також зазначили, що з 2006 року за усним розпорядженням керівника на позивача було додатково покладено обов'язки касира на період відсутності зав. канцелярії [PERSON] згідно наказу № 15 від 28.08.2006 року, які вона виконувала з серпня 2006 по грудень 2007 р. включно, однак у порушення ст.105 КЗпП України позивачу не було нараховано та виплачено доплату за суміщення професій в розмірі 50% посадового окладу зав. канцелярії. Вважають, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою вказаних сум позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати. Моральна шкода, завдана відповідачем, полягає у моральних та душевних стражданнях через почуття неповноцінності, порушення права на отримання рівної винагороди за рівний труд, втрату доходу та вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Представник відповідача (а.с.11,12,242 т.2) позов визнав частково, не заперечував проти виплати позивачу суми індексації за грудень 2010 року в розмірі 141,55 грн. Проти задоволення решти вимог заперечував та пояснив, що надбавка 50% за інтенсивність [PERSON] була знята наказом № 47 від 31.10.2008 року, з даним наказом остання була ознайомлена в той же день, наказ у встановлений законом строк позивачем не оскаржений, є чинним, тому підстав для стягнення надбавки за інтенсивність за період листопад-грудень 2008 та січень-грудень 2009 року немає. Вважає, що з вимогою про визнання п.2 наказу № 64-л від 22.12.2010 року незаконним в частині утримання при звільненні премії за жовтень, листопад в розмірі 533 грн. позивач також звернулась з пропущенням строку позовної давності лише 19.09.2012 року з додатковими позовними вимогами. Вважає необґрунтованими вимоги про стягнення премії, інтенсивності 50% посадового окладу за грудень 2010 року, оскільки встановлення премії є виключним правом керівника, та вимоги про стягнення доплати за суміщення з січня по грудень 2007 року, оскільки посада касира штатним розкладом на 2007 рік передбачена не була, обов'язки касира були покладені на позивача наказом № 15 від 28.08.2006 року на період відсутності зав. канцелярії, є одним з функціональних обов'язків останньої, яка у 2007 році працювала, доплата позивачу за виконання обов'язків касира жодним документом передбачена не була. Просив також відмовити у задоволенні вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку та моральної шкоди у зв'язку з відсутністю доказів її завдання. Витрати на правову допомогу просив стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що працює з 2003 року архівістом І категорії КУ «Ізмаїльський архів» на 0,5 ставки, наказом № 38 від 29.10.2007 року на неї було розподілено обов'язки зав. канцелярії по прийому запитів організацій, посаду якої з 01.01.2008 року було скорочено, доплата за виконання вказаних обов'язків не здійснювалась, після введення у 2009 році посади зав. канцелярії продовжувала виконувати обов'язки по прийому запитів організацій, положення про інтенсивність в установі відсутнє. Згідно поясненням свідка [PERSON], яка обіймає посаду хранителя фондів КУ «Ізмаїльський архів», працює в архіві з 2003 року, також пояснила, що наказом № 38 від 29.10.2007 року на неї було розподілено обов'язки зав. канцелярії по прийому запитів громадян, після введення посади зав. канцелярії з 2009 року продовжувала виконувати обов'язки по прийому запитів організацій, а також виконувала обов'язки по веденню книги наказів та каси (видавала зарплату, вела касу) після їх зняття з [PERSON], доплата за виконання вказаних обов'язків не проводилась. Положення про інтенсивність в КУ «Ізмаїльський архів» відсутнє, інтенсивність виплачувалась працівникам на підставі наказів в рівному розмірі, якщо робота виконувалась належним чином, і в меншому розмірі або знімалась, якщо були зауваження в роботі, з наказами працівників не ознайомлювали. Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що наказом № 7 від 13.06.2006 року [PERSON] прийнята тимчасово на 0,5 ставки архівіста з окладом згідно штатного розкладу з 13.06.2006 року. Наказом № 19 від 10.10.2006 року [PERSON] прийнята на посаду архівіста з 10.10.2006 року постійно на 0,5 ставки (а.с.188 т.1). Наказом № 64-л від 22.12.2010 року [PERSON] звільнено за ст.40 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку, п.2 наказу зобов'язано здійснити остаточний розрахунок, утримати преміальні за жовтень, листопад 2010 року. 20.01.2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до КУ «Ізмаїльський архів» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення № 64-л від 22.12.2010 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2012 року позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення доплати до заробітної плати виділено у самостійне провадження (а.с.1 т.1). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2013 року наказ № 64-л від 22.12.2010 року про звільнення [PERSON] скасовано, позивача поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.07.2013 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2013 року змінено в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в решті рішення залишено без змін (а.с.107 т.2). В день звільнення 22.12.2010 року з позивача згідно п.2 наказу № 64-л від 22.12.2010 року було утримано раніше нараховані та виплачені позивачу з утриманням всіх податків та обов'язкових платежів премії за жовтень, листопад 2010 року в загальному розмірі 533 грн. (а.с.211 т.2). Згідно ч.1 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Частиною 2 передбачені підстави для відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Серед них відсутні підстави для відрахування із заробітної плати працівника раніше нарахованих та виплачених премій. Частиною 1 статті 128 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20%, а у випадках, окремо передбачених законодавством України - 50% заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. З розрахунку заробітної плати [PERSON] за 2010 рік (а.с.211 т.2) вбачається, з нарахованої заробітної плати - 379,83 грн. та відпускних - 252,24 грн. було утримано 533 грн. премії, на руки позивачу було видано 81,14 грн., що є порушенням вимог ст.128 КЗпП України. Твердження представника відповідача, що премія була знята у зв'язку зі звільненням [PERSON] або, можливо, за вчинення нею раніше порушень трудової дисципліни, є непереконливими з огляду на те, що наказ про звільнення визнано судом незаконним та скасовано, доказів вчинення позивачем будь-яких порушень відповідачем не надано. Посилання представника відповідача на пропущення строку звернення до суду із вимогою про визнання п.2 наказу № 64-л від 22.12.2010 року частково незаконним та скасування спростовуються матеріалами справи (а.с.103 т.2), з яких вбачається, що позивач звернулась до суду 20.01.2011 року з позовом про визнання незаконним всього наказу № 64-л від 22.12.2010 року, вимоги про стягнення невиплачених сум виділено у самостійне провадження, тому суд вважає, що строк позовної давності не пропущено. Вимоги про стягнення з відповідача премії, інтенсивності 50% заробітної плати за грудень 2010 року в розмірі 189,90 грн. підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Штатним розкладом на 2010 рік було передбачено премія, інтенсивність 50% посадового окладу працівників (а.с.47 т.1). Розрахунком нарахованої [PERSON] заробітної плати за 2010 рік (а.с.211 т.2) підтверджено, що позивач отримувала премію постійно з січня по листопад 2010 року. За грудень 2010 року позивачу не було нараховано та виплачено премію 50% заробітної плати, розмір якої становить 189,91 (379,83/2) грн., яка підлягає стягненню з відповідача. У відповідності до ч.5 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно з п.п.2,4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, індексації підлягає оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Відповідно до роз'яснень, які містяться в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 30.10.2003 № 024-130 «Щодо індексації грошових доходів населення» при звільненні працівника, який не відпрацював повний робочий місяць, індексації підлягає частина грошового доходу в межах прожиткового мінімуму за фактично відпрацьований час. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексації заробітної плати за грудень 2010 року (фактично відпрацьованих 16 робочих днів) в розмірі 141,55 грн. представником відповідача визнано, закону не суперечать та підлягають задоволенню. Розмір індексації представником відповідача в судовому засіданні не оспорювався. Разом з цим, вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у виді утриманої при звільненні премії за жовтень, листопад 2010 року в розмірі 533 грн., премії, інтенсивності 50% посадового окладу в розмірі 189,90 грн. та індексації заробітної плати за грудень 2010 року в розмірі 141,50 грн., яка в загальному розмірі становить 37,15 грн., не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.2,3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виходячи зі змісту вищевказаних норм, при визначенні місяців, за які проводиться компенсація, та кількості цих місяців, не допускається врахування затримки виплати заробітної плати інших періодів, крім календарних днів, тобто періодів з 1 числа і до останнього числа відповідних місяців. Отже, при визначенні кількості місяців затримки не можуть враховуватись місяць фактичної виплати заробітної плати, і місяць, у якому заробітна плата мала бути виплачена, бо обидва ці місяці не є повними. Згідно наданого позивачем розрахунку компенсації (а.с.224 т.2) та його пояснень вбачається, що позивач просить стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у виді утриманої при звільненні премії за жовтень, листопад 2010 року в розмірі 533 грн. - 22,91 грн.; премії, інтенсивності 50% посадового окладу в розмірі 189,90 грн. - 8,16 грн.; індексації заробітної плати за грудень 2010 року в розмірі 141,50 грн. - 6,08 грн., в загальному розмірі 37,15 грн. саме за грудень 2010 року (приріст індексу споживчих цін за грудень 2010 року - 4,3%), коли вказані суми мали бути виплачені. За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що відповідно до вимог ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» при обчисленні компенсації місяць, у який заробітна плата мала бути виплачена, не враховується, суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити. Вимоги позивача про стягнення доплати за суміщення професій 50% посадового окладу зав. канцелярії за період січень-грудень 2007 року в розмірі 1317,58 грн. задоволенню не підлягають з наступних підстав. Наказом № 15 від 28.08.2006 року у зв'язку з відсутністю зав. канцелярії [PERSON] та виробничою необхідністю обов'язки касира з повною матеріальною відповідальністю покладено на архівіста [PERSON] (а.с.228 т.2). Згідно наказу № 12 від 14.08.2006 року [PERSON] надано відпустку на 24 календарних дня з 15.09.2006 року (а.с.244 т.2). Позивач посилається на те, що з наказом № 15 від 28.08.2006 року не була ознайомлена, дізналася про наявність останнього лише під час розгляду справи, виконувала обов'язки касира за усним розпорядженням керівника з серпня 2006 по грудень 2007 року. З 01 січня 2008 року на підставі наказу №38 від 29.10.2007 року (а.с.128 т.1) посаду зав. канцелярії скорочено, її обов'язки розподілено між працівниками, зокрема, ведення книги наказів та каси покладено на [PERSON] Статтею105 КЗпП України передбачено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботи за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Отже, суміщенням професій (посад) є можливість виконання працівником на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи. Для встановлення доплат за суміщення професій (посад) використовуються кошти фонду заробітної плати, заощаджені в результаті зменшення чисельності працівників порівняно зі штатним розписом. Це означає, що суміщувана посада (робоче місце за відповідною професією) є в штатному розписі, але не заповнена, тобто залишається вакантною. Отже, для суміщення мають бути відповідні робочі місця, посади (штатні одиниці). Відсутність вакансій (штатних одиниць) означає, що немає ні відповідних тарифних ставок, ні посадових окладів, у зв'язку з чим неможливо встановити доплату за суміщення професій (посад). Виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення працівника від основної роботи передбачає заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням або з інших причин і за яким відповідно до законодавства зберігається місце роботи (посада). Згідно довідки КУ «Ізмаїлсьький архів» від 12.03.2013 року (а.с.14 т.2) в штатних розкладах 2006-2008 р.р. посада касира не передбачалась, посадова інструкція відсутня. Як вбачається з наказу № 12 від 14.08.2006 року, зав. канцелярії [PERSON] з 15.09.2006 року перебувала у щорічній відпустці тривалістю 24 календарних дня, у зв'язку з її відсутністю обов'язки касира було покладено на [PERSON] (наказ № 15 від 28.08.2006 р.). З січня по грудень 2007 року (період, за який позивач просить стягнути доплату за суміщення) зав. канцелярії працювала, жодного наказу про покладення обов'язків касира на [PERSON] на період тимчасової відсутності зав. канцелярії не видавалось. Виходячи з аналізу норм трудового законодавства та наданих суду доказів виконання обов'язків касира [PERSON] у 2007 році не можна вважати суміщенням професій (посад) та виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Оглянуті в судовому засіданні касові книги з підписами [PERSON], які підтверджують факт ведення нею касових книг з 29.08.2006 по грудень 2007 року, на висновок суду в цій частині не впливають. Крім того, обов'язки касира входили до одного з функціональних обов'язків зав. канцелярії. Колективним договором на 2007-2008 р.р. (а.с.32) розмір доплати за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника не передбачено. Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в тому разі, коли умови про розміри доплат за виконання працівником поряд з основною роботою додаткової роботи за іншою професією чи посадою (суміщення професій, посад) або обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи не були визначені відповідно до ст.105 КЗпП України у колективному договорі чи погоджені інакше за відсутності останнього, розмір доплати за таку роботу, виконану за розпорядженням власника або з його відома, визначається судом з урахуванням її складності, характеру, обсягу, а також ступеня використання робочого часу та тарифної ставки працівника. Позивачем не надано належних доказів того, яку саме роботу виконувала позивач, скільки часу нею витрачалось на виконання обов'язків касира, що робить неможливим визначити її складність, характер, об'єм, ступінь використання робочого часу та відповідно розмір доплати за виконувану роботу. З огляду на це є необґрунтованими вимоги позивача про стягнення доплати за суміщення в розмірі 50% посадового окладу зав. канцелярії. Оскільки вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у виді доплати за суміщення професій за 2007 рік в розмірі 941,33 грн. є похідними від вимог про стягнення відповідної доплати, в задоволенні яких суд відмовив, суд вважає за необхідне відмовити і у задоволенні вимог про стягнення компенсації. Вимоги про стягнення надбавки за інтенсивність 50% посадового окладу за період листопад-грудень 2008 року в розмірі 309,13 грн., січень-грудень 2009 року в розмірі 1809 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що [PERSON] працювала постійно на 0,5 ставки архівіста згідно наказу № 19 від 10.10.2006 року. Наказом № 38 від 29.10.2007 року у зв'язку зі скороченням посади зав. канцелярії обов'язки останньої були перерозподілені на ряд співробітників архіву, зокрема, на позивача було покладено ведення книги наказів та каси архіву (а.с.128 т.1). 31.10.2008 року позивач звернулась до директора КУ «Ізмаїльський архів» про зняття з неї обов'язків касира та ведення касової книги з причини відсутності спеціальної освіти, заповнення касових книг з помилками тощо (а.с.7 т.1). На підставі заяви позивача було видано наказ № 47 від 31.10.2008 року (а.с.129 т.1) про зняття з архівіста обов'язків касира та надбавки за інтенсивну працю. З вказаним наказом позивач була ознайомлена в день його винесення, про що свідчить її підпис в наказі. Оскільки наказ № 47 від 31.10.2008 року про зняття доплати за інтенсивність в передбачені законом строки позивачем оскаржений не був, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача надбавки за інтенсивність праці відсутні. Посилання позивача та його представника на те, що надбавка за інтенсивність виплачувалась постійно з часу прийняття позивача на роботу згідно штатного розкладу на відповідний рік та колективних договорів на 2007-2008 р.р. (а.с.32 т.2) та 2009-2010 р.р. (а.с.22 т.2) і не пов'язана з виконанням обов'язків касира, за які позивач жодних доплат не отримувала, не спростовує того факту, що наказ № 47 від 31.10.2008 року про зняття обов'язків касира та надбавки за інтенсивний труд позивачем у встановлений строк оскаржений не був. Крім того, надбавка в розмірі 50% посадового окладу виплачується за ініціативою керівника та з урахуванням умов, визначених пунктом 2.4.6 колективних договорів. Посилання на те, що з набранням чинності колективним договором на 2009-2011 р.р. наказ № 47 від 31.10.2008 року про зняття надбавки втратив чинність, а також на те, що інші працівники отримували відповідну надбавку, є непереконливими. Оскільки вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у виді надбавки за інтенсивність праці 50% посадового окладу за листопад-грудень 2008 та січень-грудень 2009 року в загальному розмірі 419,10 грн. є похідними від вимог про стягнення відповідної надбавки, в задоволенні яких суд відмовив, суд вважає за необхідне відмовити і у задоволенні вимог про стягнення компенсації. Суд на підставі ст.237-1 КЗпП України задовольняє вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди частково в розмірі 300 грн. з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, оскільки відповідачем порушені її законні права на отримання частини заробітної плати при звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог (16%), з огляду на що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір - 38,97 (243,60х16/100) грн.; на користь позивача витрати на правову допомогу - 934,92 грн. (квитанції а.с.245-247 т.2), виходячи з участі адвоката у судовому засіданні: за 2012 рік - 1833,27 (440,80х182хв./60=1337,09; 447,20х26хв./60=193,78; 453,60х40хв./60=302,40) грн.; за 2013 рік - 3149,04 (458,80х312хв./60=2385,76; 487,20х94хв./60=763,28) грн.; за 2014 рік - 860,72 (487,20х106хв./60) грн. Загальна сума витрат на правову допомогу становить 5843,23 грн., сума, яка підлягає стягненню з відповідача - 934,92 (5843,23х16/100) грн.

Outcome: partial