Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Вказує, що у квартирі зареєстрований відповідач, який більше десяти років в даній квартирі не проживає і його місце проживання невідоме, що створює для неї незручності. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Стрюков В.П. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд задовольнити позов та не заперечують щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучі належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України» до судового засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та її адвоката, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 2018 року, серій та номерів 2805, 2806, посвідчених приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Штогріною Н.Л. Ці обставини підтверджуються відповідними свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, інформацією про право власності з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 29369982). З копії домової книги для зареєстрованих громадян, що мешкають у будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрований у кв. № 29 з 13 грудня 1989 року. Разом з тим, факт того, що [PERSON] не мешкає у вказаному житловому приміщенні тривалий час підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , зі слів яких, вони є мешканцями будинку [ADDRESS] та їм достеменно відомо, що [PERSON] є родичем позивача та більше десяти років не з`являвся в квартирі та його місцезнаходження невідоме. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі, належній позивачу без поважних причин більше десяти років, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317,319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Таким чином, оскільки відповідач більше десяти років без поважних причин не проживає у квартирі, що належить позивачу на праві власності, його реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом,позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved