Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій вказала, що 01 липня 2015 р. між нею та відповідачем [PERSON] районною радою Вінницької області була укладена трудова угода (далі - [PERSON]) по наданню послуг із прибирання приміщень виконавчого апарату [PERSON] районної ради. З огляду на основні умови даної [PERSON] [PERSON] вважає, що між позивачем та відповідачем була укладена угода цивільно-правового характеру, відповідно до якої сторони є рівноправними учасниками цивільних, а не трудових правовідносин, при цьому мають рівні права та обовязки, передбачені Законом та цією угодою. Отже особа, яка надає послуги на підставі угоди цивільно-правового характеру, на відміну від штатного працівника не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, самостійно організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Чинне законодавство України про працю на такі правовідносини не поширюється, так як вони регламентуються чинним цивільним законодавством, а також законодавством яким врегульовано зобовязальне право. [PERSON] між позивачем та відповідачем була укладена 01 липня 2015 р. строком на один рік, тобто, до 01 липня 2016 р. Підпунктом 6.2. п. 6 [PERSON], передбачено, що за угодою сторін та за відсутності взаємних претензій договір може бути продовжено на той самий термін, та, відповідно, на тих самих умовах. На підставі зазначеної норми, враховуючи відсутність взаємних претензій сторін [PERSON], остання, будучи укладеною 01 липня 2015 р. до 01 липня 2016 р., в подальшому була пролонгована на той самий строк, на тих самих умовах, тобто, ще на один рік, а саме, до 01 липня 2017 р. У звязку із чим свої зобовязання позивач продовжила добросовісно виконувати до 01.05.2017 р., а відповідач їх приймати та оплачувати. Разом із тим, зазначена умова [PERSON], в частині нарахування та виплати виконавцеві винагороди у розмірі мінімальної заробітної плати, виконувалися відповідачем лише до 31.12.2016 р. З 01 січня 2017 р. у звязку із набранням чинності ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік», встановлено мінімальний розмір заробітної плати в розмірі 3 тис. 200 грн. 00 коп. Проте, всупереч зазначених вимог [PERSON], відповідач допустив порушення її вимог п.п. 2.1. п. 2, нараховуючи з січня по березень 2017 р. винагороду у розмірі по 1 тис. 600 грн. 00 коп. за місяць, тобто, в розмірі меншому ніж встановлений Законом мінімальний розмір заробітної плати, а у квітні 2017 р. - взагалі не виплатив жодної гривні. На усні неодноразові звернення позивача у лютому та березні 2017 р. про розяснення причин невиконання умов угоди, та не виконання вимог ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік», керівництво [PERSON] районної ради запевнило, що це тимчасове явище, а відповідні нарахування будуть проведенні у наступному місяці. Проте, у наступному та подальших місяцях ситуація щодо нарахування належної винагороди в розмірі передбаченої Законом мінімальної заробітної плати не змінилася, тому за для врегулювання спору позивач змушена була письмово звернутися до голови [PERSON] районної ради Вінницької області [PERSON] із відповідними заявами. Оскільки, в добровільному порядку позивачу не вдалося врегулювати даний спір щодо належної оплати праці, вона змушена звертатись із даної заявою до суду, для захисту своїх порушених відповідачем прав. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявились, проте [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутність та відсутність її представника, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити, також просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати по оплаті послуг адвоката, додаючи до заяви акт виконаних робіт та договір про надання правової допомоги. Представник [PERSON] районної ради Вінницької області в судове засідання не зявився, натомість заступник голови ради своєю заявою просить проводити розгляд справи у відсутність представника ради на підставі наявних у справі матеріалів, щодо задоволення позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази приходить до слідуючих висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Як видно з матеріалів справи дана [PERSON] між позивачем та відповідачем була укладена 01 липня 2015 р. строком на один рік, тобто, до 01 липня 2016 р. (а.с. 5), яка була пролонгована на той самий строк, на тих самих умовах, тобто, ще на один рік, а саме, до 01 липня 2017 р. Згідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг на платній основі, тобто за винагороду, замовник зобовязаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором та всупереч зазначених вимог [PERSON], відповідач допустив порушення її вимог п.п. 2.1. п. 2, нараховуючи з січня по березень 2017 р. винагороду у розмірі по 1 тис. 600 грн. 00 коп. за місяць, тобто, в розмірі меншому ніж встановлений Законом мінімальний розмір заробітної плати, що підтверджується листом [PERSON] районної ради Вінницької області №3-ч від 04.05.2017 року (а.с. 9). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, та те що вимоги повністю визнані відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню. Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з розрахунку вартості адвокатських послуг адвокатом виконано наступні роботи: складання позовної заяви та участь в судових засіданнях. Як доказ понесення витрат на правову допомогу позивачем надано акт виконаних робіт про сплату 1200,00 грн., відповідно до Договору про надання правової допомоги №б/н, від 09.06.2017 року (а.с. 17-18). Таким чином, беручи до уваги наданий розрахунок витрат на правову допомогу, акт виконаних робіт від 09.06.2017р. про сплату 1200,00 грн. витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1200,00 грн. судових витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору. Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640.00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved