Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі до 04.06.2018 року. В шлюбі в них у 2006 році народилася дочка [PERSON] , у 2015 році народилася дочка [PERSON] . В період шлюбу до моменту припинення шлюбу за спільні кошти подружжя ними було побудовано житловий дубинок [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку 163,5 кв.м., житлова 49,6 кв.м. Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці кадастровий номер 0722884800:01:001:2363, площею 0,1496 га. Право власності на даний житловий будинок оформлено за відповідачем. Крім того, під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки Nissan Primastar, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на її ім`я. Також, під час перебування шлюбі було придбано земельну ділянку в с. Кременець площею 0,54 га., кадастровий номер 0724583000:01:001:0083, а тому вважає, що дані об`єкти являються спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що вона з відповідачем не знайшли спільної думки щодо поділу спільного майна подружжя. Просить суд провести поділ житлового будинку [ADDRESS] відступивши від засади рівності часток подружжя, так як з нею проживають її неповнолітні діти, дочка [PERSON] потребує лікування та постійного догляду, оскільки має діагноз непереносимість глютену та бронхіальну астму, а розмір аліментів, який сплачує батько на утримання дітей є недостатнім для нормального фізичного та духовного розвитку дітей, визнавши за нею право спільної часткової власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 0724583000:01:001:0083, визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частину автомобіля Nissan Primastar, д.н.з. [NUMBER] , за відповідачем визнати право спільної часткової власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , право спільної часткової власності на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 0724583000:01:001:0083, право спільної часткової власності на Ѕ частину автомобіля Nissan Primastar, д.н.з. [NUMBER] . 31.05.2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої вимоги мотивує тим, що під час перебування в шлюбі його батько подарував йому земельну ділянку в с. Підгайці Луцького району, кадастровий номер 0722884800:01:001:2363 площею 0,1496 га. цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Хоча вони і проживали разом з [PERSON] , проте вели окремо бюджети, а тому будівництво він здійснив за свої особисті кошти. Крім того, ним було відчужено земельну ділянку площею 0.1000 га в с. Підгайці Луцького району Волинської області, отримані кошті в розмірі 12 000 доларів США вкладено ним у будівництво житлового будинку. Будівництво житлового будинку було завершено у 2015 році та 27.05.2015 року зареєстровано за ним право власності на дане майно. Просить суд, визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] понесені судові витрати по справі. Ухвалою суду від 07 червня 2019 року об`єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В ході розгляду справи [PERSON] зменшила позовних вимог в частині поділу автомобіля Nissan Primastar, д.н.з. [NUMBER] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов про поділ майна подружжя підтримали, просили суд його задовольнити, в позові [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністюпросили відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав частково, в частині поділу земельної ділянки кадастровий номер 0724583000:01:001:0083, позов [PERSON] про визнання житлового будинку особистою приватною власністюпросив задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.06.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Під час шлюбу сторонами побудовано житловий дубинок [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку 163,5 кв.м., житлова 49,6 кв.м. Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці кадастровий номер 0722884800:01:001:2363, площею 0,1496 га., яка була подарована [PERSON] . Крім того, під час шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку в с. Кременець площею 0,54 га відповідно до договору купівлі-продажу від 22.07.2008 року, кадастровий номер 0724583000:01:001:0083. Сторони по справі не заперечували, що дана земельна ділянка придбана в шлюбі і підлягає поділу. Звертаючись в суд з позовом [PERSON] зазначила, що спірний будинок побудовано ними за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю. Не погоджуючись з такими вимогами [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю посилаючись на те, що він збудований за його особисті кошти. Слід зазначити, що учасники процесу не заперечували, що будівництво житлового будинку мало місце в період перебування у шлюбних відносинах. Визнаючи спірний житловий будинок спільною сумісною власністю та відмовляючи в позові [PERSON] про визнання житлового будинку особистою приватною власністю суд виходить з наступного. Заперечуючи вимоги [PERSON] , представник відповідача [PERSON] як у відзиві так і в судовому засіданні стверджує, що земельна ділянка в с. Підгайці Луцького району, кадастровий номер 0722884800:01:001:2363 є особистою приватною власністю [PERSON] , так як подарована його батьком [PERSON] , житловий будинок будувався на ній за особисті кошти [PERSON] , без залучення коштів, що належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Для будівництва спірного житлового будинку [PERSON] було відчужено земельну ділянку в 2013 році та отримані кошти в розмірі 12 000 доларів США вкладено у будівництво будинку. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 135) площею 0,1000 га. В умовах даного договору зазначено його ціну, права та обов`язки сторін. До форми заключення даного виду договорів належить обов`язкове їх нотаріальне посвідчення, так як предметом його являється нерухоме майно (земельна ділянка). Форма даних видів договорів в інший спосіб є нікчемною. При цьому, додану розписку до договору купівлі-продажу (а.с. 139) неможливо вважати його невід`ємною частиною, так як вона суперечить п. 2.1 договору купівлі - продажу земельної ділянки. Слід також зазначити, що [PERSON] не надано суду доказів, що саме кошти виручені за даним договором вкладені в будівництво житлового будинку [ADDRESS] , як і те, що в сім`ї був роздільний бюджет. Допомога працею батьків, друзів при будівництві житлового будинку не змінює права спільної сумісної власності подружжя на нерухомість, а тому покази допитаних судом свідків щодо надання допомоги при будівництві житлового будинку не тягне набуття особистої власності на житло за [PERSON] . У збудований будинок у 2014 вселилися всі члени сім`ї та з цього часу користуються ним. Щодо вимоги [PERSON] про збільшення її частки в житловому будинку, то вона не надала доказів, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення частки позивача у майні, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому вказане нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. Вирішуючи справу на підставі доказів, долучених до справи, пояснень учасників судового розгляду, свідків, враховуючи, що зазначене вище майно набуте сторонами за час шлюбу, то є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд доходить висновку, що позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити частково, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 5763 грн., позов задоволено частково, то до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає в користь [PERSON] судовий збір в розмірі 4322 грн.. 25 коп. ( 5763- 1440 грн. 75 коп. = 4322 грн. 25 коп.). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Слід зазначити, що відповідачем дані обставини не заперечувалися. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті. Згідно з приписами пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати (крім судового збору), пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно договору № 28-03/02 про надання правової допомоги від 28.03.2019 року та додаткової угоди (замовлення № 1) [PERSON] здійснено оплату послуг за надання правової допомоги у формі попередньої оплати адвокатському об`єднанню «Глобал Лігал Груп» 10 000 грн., відповідно до акту № 1 виконаних робіт (наданих послуг) від 29.08.2019 року (а.с. 177). Представник відповідача [PERSON] заперечував у стягненні витрат на правничу допомогу на користь позивача з [PERSON] , зазначивши, що в квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 10.04.2019 року по батькові [PERSON] зазначено [PERSON] , та її представництво здійснювало в суді декілька адвокатів. Проте, суд не погоджується з викладеними запереченням представника відповідача [PERSON] . Наявність технічної описки в квитанції до прибуткового касового ордеру не можу бути підставою для відмови у стягненні з [PERSON] витрат на правничу допомогу, участь у судовому процесі декількох представників не є перешкодою для стягнення таких витрат, так як кошти поступили в касу АО «Глобал Лігал Груп» Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18. При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені запитів адвоката, задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] частково, суд приходить до висновку щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

Outcome: partial