Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що їй відповідно до договору дарування від 06.02.2003 року належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки Красноградської міської ради в даному будинку зареєстровані: вона, [PERSON] , [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] . За час проживання в будинку відповідач по справі будь-якої оплати за користування житлом не здійснював, спільне господарство ними не велося, взаємних прав та обов`язків вони не мали. Починаючи з жовтня 2018 року [PERSON] за місцем реєстрації в будинку не проживає, за власної ініціативи залишив будинок, в будинку відсутні будь-які його особисті речі та меблі, що підтверджується актом обстеження домоволодіння депутата Красноградської міської ради. До цього часу [PERSON] будь-якого наміру повернутися в будинок не висловив. [PERSON] не є власником житла, тривалий час не проживає в ньому, однак продовжує бути зареєстрованим в будинку за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача в її будинку порушує її права на користування та розпорядження будинком та позбавляє права її отримати субсидію. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, відповідно до поданої заяви просить розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Так, як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті суду, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 06.02.2003 року [PERSON] належить на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до довідки Красноградської міської ради Харківської області від 08.10.2020 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , та [PERSON] (син), [INFO] (а.с. 5). Довідкою (актом обстеження) депутата Красноградської міської ради підтверджується, що молодший син [PERSON] , а саме [PERSON] , за місцем реєстрації не проживає більше двох років, що підтверджено свідченнями сусідів ( а.с. 6). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16,386,391 ЦК України. У відповідності до ч. 2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, відповідач не проживає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України є підставою для визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності його у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право на користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні його власністю (ст.ст. 71,72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не надав, іншого не довів. Враховуючи викладене, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved