Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати недостовірною і такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить її честь та гідність інформацію, зазначену у висновку старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р., затвердженого начальником Святошинського РУ ГУМВС України, а саме: -«Причиною агресивної поведінки [PERSON] стало втручання зацікавленої особи в її майні іншої особи - гр.[PERSON], яка на даний час забрала собі оригінали документів гр.[PERSON], а саме: паспорт громадянина України, технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], свідоцтво про право власності на вказану квартиру»; -«Впливаючи на свідомість людини похилого віку, шахрайським шляхом оформила від імені [PERSON] довіреність на своє ім*я, за допомогою якої намагається заволодіти квартирою [ADDRESS], приватним будинком разом із земельною ділянкою [ADDRESS] та земельними паями»; -«[INFO] [PERSON] змусила [PERSON] … прибути на ефір телепередачі «[INFO]» на каналі «Інтер»; -«До, під час та після передачі [PERSON] разом зі своєю матір*ю гр.[PERSON] … постійно схиляли [PERSON] до неконтрольованої агресії проти гр.[PERSON] та її сім*ї взагалі»; -«[PERSON] скасувала заповіт на користь гр.[PERSON] і стало зрозуміло, що це було зроблено за сприяння [PERSON], яка має намір посварити її родину з [PERSON], заволодіти квартирою №118 та залишити [PERSON] на вулиці»; -«Втім, навіть після цього, [PERSON] разом зі своєю матір*ю [PERSON] не полишає спроби вселити родину гр.[PERSON], постійно безпідставно скаржаться до органів соціального захисну населення, до правоохоронних органів, до громадських приймалень політичних партій на предмет неналежного поводження з [PERSON], що цілком не відповідає дійсності»; -«Перебуваючи під психологічним впливом [PERSON], будучи людиною похилого віку, [PERSON] відмовляється спілкуватись з гр.[PERSON] … та повністю підконтрольна волі [PERSON].»; -«Гр.[PERSON] з метою чинення тиску неодноразово погрожувала їй та членам її родини фізичною розправою за допомогою сторонніх осіб, в разі якщо вона не звільнить квартиру в найкоротший термін та не відмовиться від догляду за гр.[PERSON].»; -«Гр.[PERSON] в своєму поясненні надала завідомо неправдиві пояснення, а саме те, що гр.[PERSON] переїхала зі своєї квартири [ADDRESS] до села Триліси Фастівського району Київської області приблизно в 2009 році…». Також, позивачка просила визнати наклепом дії відповідачів з поширення інформації відносно неї у висновку від 25.10.2015р. і зобов*язати відповідачів відкликати висновок від 25.10.2015р., складений старшим дільничним інспектором міліції Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві [PERSON] Позов мотивований тим, що інформація, викладена у оспорюваному нею висновку є сфальсифікованою, не відповідає дійсності, ганьбить її честь і гідність, не була перевірена дільничним інспектором [PERSON]., в порушення Закону України «Про звернення громадян» копію висновку від 25.10.2015р. вона отримала лише 02.03.2016р., оскаржуваний висновок був доведений до відома невизначеному колу осіб, оскільки міститься в матеріалах судових справ з приводу спірної квартири [ADDRESS]; жодних пояснень з даного питання вона дільничному інспектору міліції [PERSON] не давала, а тому обставини, викладені в цьому висновку не можна вважати встановленими і достовірними. Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 3, 28, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 16, 270, 275, 277 ЦК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, на незаконність і протиправність дій відповідачів і третьої особи, невідповідність дійсності обставин, викиданих у висновку старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р. та приниження її честі та гідності. Представник відповідачів: ліквідаційної комісії святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві і Святошинського УП ГУНП в м.Києві проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, не правильне тлумачення і розуміння позивачкою роботи правоохоронних органів та юридичної суті перевірки, яка проводиться правоохоронними органами за зверненнями осіб у порядку, визначеному Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004р. №1177, а також пояснила про те, що у висновку, який оскаржує позивачка, дільничним інспектором [PERSON] викладені обставини і факти, які отримані ним з пояснень осіб, які були опитані дільничним інспектором з приводу обставин звернень самої [PERSON] та їх перевірки і стосуватися предмета звернення, у зв*язку із чим інформація, яку позивачка просить визнати недостовірною і такою, що порочить її честь та гідність, належить особам, які опитувалися дільничним інспектором та лише зафіксована останнім в процесуальному документі. Крім цього, зазначила, що відповідачами не здійснювалось поширення інформації, яка викладена у висновку старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р., відповідачі і дільничний інспектор діяли в межах своїх повноважень і у спосіб, визначені Конституцією і Законами України та при цьому ніяких прав позивачки не порушували, честь та гідність її не принижували. Представник Головного управління МВС України в м.Києві проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також пояснила про те, що текст висновку складається із пояснень опитаних осіб, а висновок самого дільничного міститься лише після слів: «Вважав би», тобто, дільничний інспектор після вивчення пояснень опитаних ним осіб, зробив висновок про те, що перевірку вважати закінченою і матеріали зняти з обліку до справи. Ніяких особистих висновків і суджень дільничного інспектора мотивувальна частина висновку не містить і його поширення або розповсюдження відповідачі не вчиняли. Третя особа [PERSON] пояснив про те, що порядок проведення перевірки за зверненням особи передбачений Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004р. №1177, у відповідності до якого він опитав усіх осіб, яких стосується звернення [PERSON], зафіксував ці пояснення у висновку і за результатами перевірки зробив підсумок про відсутність ознак кримінального правопорушення. При цьому він ніякої недостовірної інформації або такої інформації, яка не відповідає дійсності, у своєму висновку не викладав, честь і гідність позивачки не принижував, а також зазначив, що усі перевірки відбуваються в одному і тому ж порядку, передбаченому законом. Також, звернув увагу суду на ті обставини, що позивачка [PERSON] дала свої особисті первинні пояснення в день звернення до правоохоронних органів, але в подальшому на неодноразові виклики до нього не з*явилась, додаткових пояснень з приводу предмета звернення до міліції не надала. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення позивачки, представників відповідачів і третьої особи, дослідивши матеріали справи і оригінал матеріалів за результатами перевірки ЄО №54590, ЄО №56766, ЄО №57905, ЄО №58233, ЄО №59217, ЄО №58572, ЄО №59819 Вх. №Л-3477, Вх. №3341 від 01.10.2015р., за результатами розгляду яких старшим дільничним інспектором міліції Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві, капітаном міліції [PERSON] прийнято висновок від 25.10.2015р., суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 20.10.2015р. [PERSON] було подано до Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві заяву про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 46 - копія протоколу прийняття заяви) і того ж дня нею були дані пояснення з даного питання (а.с. 47-49 - копія пояснень). 13.10.2015р. [PERSON] було подано до Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві ще одну заяву про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 50 - копія заяви) і, також, нею були дані пояснення від 13.10.2015р. з приводу її звернення, які прийняв старший дільничний інспектор [PERSON]. (а.с. 51 - копія пояснень). У зв*язку із опрацюванням звернення [PERSON] та для перевірки викладених в заявах про вчинені кримінальні правопорушення відомостей, були відібрані пояснення від наступних громадян: [PERSON] (а.с. 52, 60-62 - копія пояснень), [PERSON] (а.с. 53 - копія пояснень), [PERSON] (а.с. 54-копія пояснень), [PERSON] (а.с. 55-59 - копія пояснень), які були зафіксовані і систематизовані у висновку дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р., затвердженого начальником Святошинського РУ ГУМВС України, згідно якого дільничний інспектор ознак кримінального правопорушення не виявив та вважав би: перевірку по матеріалу ЄО №54590, ЄО №56766, ЄО №57905, ЄО №58233, ЄО №59217, ЄО №58572, ЄО №59819 Вх. №Л-3477, Вх. №3341 від 01.10.2015р. рахувати закінченою, матеріали зняти з обліку та списати до справи (а.с. 13-17 - копія висновку). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Так, стаття 270 ЦК України визначає види особистих немайнових прав фізичної особи, до яких віднесено конституційне право на повагу гідності та честі. У відповідності до частин 1, 2, 3 ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. При цьому, суд повинен забезпечити розумний баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку та правом на повагу до людської гідності та честі з іншого боку. В пункті 15 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до пункту 14 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України, позивач в позовній заяві про захист гідності та честі повинен зазначити про те, в який спосіб була поширена недостовірна інформація, що порушує немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачами, із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. В даному випадку, позовна заява в порушення пункту 14 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р., не містить зазначення про те, в який спосіб була поширена відповідачами інформація, яку позивачка вважає недостовірною, яка саме інформація, ким з відповідачів, коли і у який спосіб і кому саме була повідомлена, натомість [PERSON] висловлює свою негоду і незадоволення процесуальним документом, складеним представником правоохоронних органів при виконанні своїх службових обов*язків, зокрема, розгляді її ж звернення до Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві із заявами про вчинення кримінального правопорушення. Щодо поширення інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв*язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В даному спірному випадку, предметом спору є інформація, викладена у офіційному висновку старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р., затвердженого начальником Святошинського РУ ГУМВС України. Вирішуючи спір, суд враховує, що відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов*язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а згідно ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. В пункті 16 зазначеної вище Постанови Пленум Верховного Суду України вказує, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може бути сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Як встановлено судом, [PERSON] було реалізовано її конституційне право на звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, які були перевірені відповідною посадовою особою - старшим дільничним інспектором міліції [PERSON] у визначеному законом порядку, а саме: відповідно до Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004р. №1177, опитані усі особи, яких стосувалися звернення позивачки та прийнято процесуальне рішення - висновок від 25.10.2015р., зміст якого відповідно до пункту 16 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. не формує такої кваліфікуючої ознаки юридичного складу даного правопорушення, як поширення інформації. Не згода із таким висновком або іншим рішенням, дією чи бездіяльністю працівника правоохоронних органів може бути реалізована шляхом їх оскарження у встановленому законом порядку, а не шляхом визнання інформації, яка складає зміст процесуального документу, неправдивою. Вирішуючи питання щодо розмежування між поширенням інформації і реалізацією особою конституційного права на звернення до правоохоронних органів, суд враховує положення Рішення Конституційного Суду України у справі №1-9/2003 про офіційне тлумачення положення частини 1 статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення інформації), в пункті 2 якого Конституційний Суд України зазначає про те, що звернення особи до правоохоронного органу зі скаргою на неправомірні дії його працівника, пов*язані із здійсненням ним владних повноважень чи виконанням службових обов*язків, є поширенням відомостей про цього працівника. Однак, таке звернення не може бути підставою цивільно-правової відповідальності заявника за ст.7 Цивільного кодексу (навіть якщо такі відомості не відповідають дійсності). Повідомлення правоохоронному органу про дії його працівника, що стосуються виконання ним службових обов*язків, але не пов*язані з реалізацією владних повноважень, є повідомленням про поведінку цього працівника, а тому не є поширенням відомостей у розумінні ст.7 Цивільного кодексу незалежно від того, чи правдиві вони. Підставою для відповідальності заявника за ст.7 Цивільного кодексу можуть бути лише відомості, які стосуються поведінки (дій чи бездіяльності) працівника правоохоронного органу, оцінки його особистості (особистих якостей), за наявності всіх передбачених цією статтею обставин. До того ж у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.1997р. зазначається, що за змістом статті 7 Цивільного кодексу «звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не може вважатися поширенням неправдивих відомостей». Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, який ґрунтується на аналізі матеріального законодавства України і керівних роз*ясень Пленуму Верховного Суду України і Конституційного Суду України, відображення пояснень допитаних осіб в процесуальному документі правоохоронних органів не є поширенням інформації в тому розумінні даного поняття, яке підпадає під цивільно-правовий захист. Щодо недостовірності поширеної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною 3 ст.277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У випадку, що є предметом даного спору, є відомості, викладені у висновку старшого дільничного інспектора міліції [PERSON] від 25.10.2015р. і складають в своїй суті пояснення допитаних дільничним інспектором осіб, а саме: самої [PERSON], [PERSON], [PERSON], між якими, як встановлено судом і вбачається із вказаного вище висновку дільничного інспектора від 25.10.2015р., існують неприязні відносини. Верховний суд України в пункті 17 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. вказує, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В порушення зазначеного вище пункту 17 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України, позивачка [PERSON] не оскаржувала у визначеному законом порядку процесуальне рішення працівника правоохоронних органів, а обрала не передбачений законодавством України для спірних правовідносин цивільно-правовий спосіб захисту своїх прав та інтересів. Крім цього, згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України, обов*язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однак, в спірному випадку, автором інформації, яка є предметом даного судового спору, є не відповідачі і не третя особа [PERSON], а допитані останнім особи. Крім цього, позивачка в порушення ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України, крім своїх особистих пояснень в судовому засіданні, не надала суду належних і допустимих доказів в їх розумінні згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України недостовірності інформації, яка є предметом спору, факту поширення її відповідачами, а також того, що внаслідок цього було порушено її особисті немайнові права. Вирішуючи спір про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з*ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.471 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер виконання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З правового змісту зазначеної норми випливає те, що протилежним оціночним судженням є фактичні твердження, які містять в собі конкретну інформацію про певні факти або обставини та підлягають спростуванню, оскільки оціночне судження відрізняється від фактичного твердження тим, що його не можливо перевірити на предмет відповідності дійсності, на відміну від перевірки істинності фактів. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб*єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності (на відміну від перевірки істинності фактів) дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції, а тому суд вважає за необхідне встановити характер інформації в даному спірному випадку. В спірному випадку, як зазначалось вище, автором інформації, про яку позивачка заявляє як недостовірну, є особи, допитані дільничним інспектором міліції [PERSON] при розгляді останнім звернення позивачки до правоохоронних органів і з якими позивачка має конфліктні відносини. Тобто, інформація, яка є предметом даного спору, у своїй суті є оціночним судженням цих осіб, а тому з цих підстав, також, не може бути предметом судового захисту, про що зазначає Верховний Суд України в пункті 19 вказаної вище Постанови Пленуму. Щодо порушення поширенням недостовірної негативної інформації про позивачку її гідності та честі. Національне законодавство не містить визначення понять гідності, честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об*єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов*язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Обгрунтовуючи позов, позивачка не зазначила і не надала доказів про те, яким чином складання висновку старшим дільничним інспектором міліції [PERSON] від 25.10.2015р. негативно вплинуло на порушення її немайнових прав. Таким чином, судом не встановлено юридичного складу правопорушення, що може бути підставою для задоволення позову. Крім цього, суд враховує правові роз*яснення Верховного Суду України у вказаній вище Постанові Пленуму про те, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв*язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст.275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278 ЦК) тощо. Однак, в спірному випадку [PERSON] не обрала ні спеціального, ні загального способу захисту свого права, а скористалась не передбаченим діючим законодавством способом захисту при оскарженні рішень правоохоронних органів, а такий спосіб захисту як визнати наклепом дії відповідачів з поширення інформації відносно неї у висновку від 25.10.2015р. і зобов*язати відповідачів відкликати висновок від 25.10.2015р., складений старшим дільничним інспектором міліції Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві [PERSON], діючим цивільно-правовим законодавством не передбачений. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не вставлено правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed