Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до ТзОВ «ПАККО Холдинг» про зміну дати звільнення з роботи. Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивачка у суді, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним наказ про звільнення з роботи, змінити дату звільнення з роботи, стягнути грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, стягнути середній заробіток за час затримки трудової книжки та стягнути кошти по оплаті листка непрацездатності. Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року закрито підготовче судове засідання і справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки за заявою позивачки [PERSON] . Позивачка, обгрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що відповідно до наказу № МГП 102э/6 від 12.07.2013 року, вона була прийнята на роботу в «ПАККО Холдинг» на посаду завідувача виробництвом гуртівні №4812, наказом МГП 000093 від 18.05.2018 року вона була звільнена з роботи за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін. 23.04.2018 року вона подала заяву про надання їй щорічної відпустки з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін. Проте, при написанні заяви дати звільнення вона не вказала, оскільки тоді хворіла і залишила за собою право продовжити щорічну відпустку та необхідності лікування у період відпустки. Відсутність конкретної дати звільнення підтверджується змістом її заяви з датою написання заяви - 23.04.2018 року. Із наказом про своє звільнення 18.05.2018 року вона ознайомлена не була. Дійсно, в період щорічної відпустки, а саме до її закінчення - 07.05.2018 року вона була госпіталізована до медичної установи - в травматологічне відділення Кам`янець-Подільської районної лікарні, у зв`язку із опіками всіх пальців стоп. В цей же день, по телефону, вона повідомила адміністрацію про необхідність продовжити щорічну відпустку і про звільнення після закінчення продовженої відпустки..Вона лікувалась з 7.05.2018 року по 28.08.2018 року , за цей період систематично здавала лікарняні листки непрацездатності, які на підприємстві приймалися та оплачувались. В цей період їй ніхто не повідомляв про звільнення, тому коли 30.08.2018 року вона з`явилась на роботі, щоб здати черговий листок непрацездатності за період з 20.08.2018 року по 29.08.2018 року, в якому було зазначено приступити до роботи 30.08.2018 року та уточнити дату закінчення щорічної відпустки, їй в усній формі було повідомлено, що вона звільнена з роботи, але при цьому наказ про звільнення та трудова книжка їй не видавалися. Крім того, їй було відмовлено у оплаті останнього листка непрацездатності Лише, 03.09.2018 року вона була ознайомлена з наказом МГП 000093 від 18.05.2018 року про звільнення з роботи з 18.05.2018 року та 03.09.2018 року їй було видано трудову книжку, що вона засвідчила своїм підписом. Адміністрація підприємства не доводила до її відома, що їй не продовжено щорічну відпустку, і про її звільнення 18.05.2018 року та не направляли будь-яких повідомлень про необхідність отримання трудової книжки. Таким чином, відпустка продовжена не була, а звільнено її було в період тимчасової непрацездатності. Дата її звільнення мала б бути - 11.09.2018 року, але так як трудову книжку віддали - 03.09.2018 року, відповідно дата звільнення має бути - 03.09.2018 року, тому, за 11 календарних днів, вона має право на компенсацію в сумі 2054,91 грн. А тому, просить визнати недійсним наказ про звільнення з роботи, змінити дату звільнення з роботи, стягнути грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та стягнути кошти по оплаті листка непрацездатності в сумі 1906,10 грн. Представник відповідача звернувся до суду із відзивом, в якому позовні вимоги позивачки не визнає та просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням за угодою сторін. [PERSON] 23.04.2018 року звернулась з проханням про надання їй щорічної відпустки на 24 каледарні дні з 23.04.2018 року з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін. Ст.38 КЗпП України регулюється порядок звільнення з ініціативи працівника і в ній відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному. П.1 ч.1 ст.36 КЗпП України регулюється звільнення працівника «за угодою сторін» в обумовлену дату звільнення, без продовження щорічної відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника під час відпустки і договір припиняється в строк, визначений сторонами, а анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповновноваженого ним органу і працівника. Таким чином, чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням. Сторонами було досягнуто згоди щодо строку звільнення - 18 травня 2018 року, домовленість щодо припинення дії трудового договору не була порушена. Дія договору не була продовжена на невизначений термін, а тому, в даному випадку, перебування працівника на лікарняному не тягнуло за собою правові наслідки автоматичного продовження дати звільнення, оскільки позивачка не висловлювала бажання та відповідно не зверталася до Відповідача із заявою про відкликання заяви (наказу) про звільнення, продовження (перенесення) відпустки чи дати звільнення. В матеріалах справи відсутні докази про повідомлення позивачкою адміністрації про перебування на лікарняному до дати звільнення і про намір перенесення дати звільнення, а отже, звільнення позивачки було проведено за угодою сторін, а не з ініціативи работодавця. Вважає, що ними доведено, що дата звільнення і дата продовження лікарняних листків відбувалась правомірно. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, позивачка звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився та звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутності, позов не визнає. Суд розглядає справу у відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 12 липня 2013 року [PERSON] була прийнята на роботу в ТзОВ «ПАККО Холдинг» на посаду завідувача виробництвом гуртівні «ПАККО» № 4812 , згідно наказу за № МГП 102/6 від 12.07.2013 року. 23 квітня 2018 року [PERSON] подала заяву в ТзОВ «ПАККО Холдинг» про надання їй відпустки на 24 календарні дні з подальшим звільненням з роботи за угодою сторін, що підтверджується копією заяви [PERSON] від 23.04.2018 року. Наказом № МГП0073/2 від 23.04.2018 року позивачці надано щорічну відпустку з 23.04.2018 року по 18.05.2018 року на 24 календарні дні, з яким остання була ознайомлена 23.04.2018 року, про що свідчить її підпис. Під час перебування у відпусці позивачка хворіла з 07 травня 2018 року по 30 серпня 2018 року, у зв`язку з чим було відкрито листок непрацездатності, який був продовжений до 04.06.2018 року, який був продовжений до 13.07.2018 року, який був продовжений до 02.08.2018 року, який був продовжений до 17.08.2018 року, який був продовжений до 30.08.2018 року, що підтверджується листками непрацездатності Серії АДО № 400549, Серії АДО № 400797, Серії АДО № 401313, серії АДО № 479784, Серії АДО № 486072. 18 травня 2018 року наказом ТзОВ «ПАККО Холдинг» за № МНП 93 [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), з яким остання була ознайомлена лише 03.09.2018 року, що підтверджується копією вказаного наказу та про що свідчить її підпис. Як вказує позивачка, під час хвороби вона повідомляла про хворобу адміністрацію підприємства і просила продовжити їй, по закінченню хвороби, на 11 днів щорічну відпустку, на що отримала, як вона вважає, згоду, оскільки їй оплатили усі листки непрацездатності, крім останнього, з 20.08.2018 року по 29.08.2018 року, при подачі якого (30.08.2018 року) їй в усній формі було повідомлено, що вона звільнена, а 03.09.2018 року відповідач повідомив про звільення її з роботи по наказу від 18.05.2018 року та про відсутність підстав для продовження відпустки, та 03.09.2018 року вручив їй трудову книжку. Вказане частково підтверджується відповідачем та наданими матеріалами справи, а саме: електронною перепискою з 08.05.2018 року, з допомогою якої позивачка повідомила адміністрацію про свою хворобу і представник адміністрації [PERSON] повідомив про перебування працівників на лікарняному, в т.ч. [PERSON] , поштовими листами, які надсилались відповідачем позивачці і які повернулись адресату назад без вручення [PERSON] , копією наказу про звільнення [PERSON] від 18.05.2018 року, яка була ознайомлена і отримала копію наказу 03.09.2018 року, оплаченими листками непрацездатності, виписками із історії хвороб [PERSON] . Відповідно до п.1 ст.11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідчена у встановленому порядку. У разі перенесенння щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причини, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог ст.12 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу про звільнення видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.1.ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним строковий трудовий договір, а работодавець - не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому строк припинення трудового договору за угодою сторін визначається працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Отже, при домовленості працівника і власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про судову практику розгляду судами трудових спорів»). Судом встановлено, що трудові відносини з позивачем припинені на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін, з 18 травня 2018 року та при такій домовленості договір припиняється у строк, визначений сторонами, відкликання заяви про звільнення з цієї підстави можливе лише за обопільною згодою обох сторін. Отже, в даному випадку перебування на лікарняному під час відпустки, яка надана з наступним звільненням працівника за п.1.ст.36 КЗпП України, не може бути підставою для поновлення на роботі, але може бути підставою про зміну дати звільнення, про що і звернулась до суду позивачка. Таким чином, оскільки [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про надання їй відпустки з послідуючим звільненням за угодою сторін, не вказуючи дату звільнення, але з Наказом № МГП0073/2 від 23.04.2018 року про надання їй щорічної відпустки з 23.04.2018 року по 18.05.2018 року на 24 календарні дні, була ознайомлена 23.04.2018 року, тобто знала про дату звільнення, але під час перебування у відпусці захворіла і знаходилась на лікарняному з 07.05.2018 року по 30.08.2018 року, а з Наказом ТзОВ «ПАККО Холдинг» за № МНП 93 від 18.05.2018 року про звільнення її з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) з 18.05.2018 року , була ознайомлена лише 03.09.2018 року, тоді ж отримала трудову книжку, тому дата звільнення з 18.05.2018 року повинна бути змінена на дату ознайомлення з наказом про звільнення та на дату отримання трудової книжки -03.08.2018 року. Також судом встановлено, що відповідач, при звільненні [PERSON] , не повністю виплатив розрахункові суми, які підлягали до виплати, а саме: невикористана частина щорічної відпустки 11 календарних днів (з 07.05.2018 року по 18.05.2018 року) не була перенесена на інший період, оскільки позивачка забрала трудову книжку, чим підтвердила свою згоду на звільнення 03.09.2018 року, а грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку виплачена [PERSON] відповідачем не була, тому грошова компенсація в розмірі 2054,91 грн. (середньоденнний заробіток - 186,81 грн. Х 11 календарних днів ) підлягає стягненню з відповідача. Крім того, встановлено, що лікарняний листок Серії АДО № 486072 з 20.08.2018 року по 29.08.2018 року, при подачі якого (30.08.2018 року) [PERSON] , оплачений відповідачем не був, тому грошові кошти в сумі 1906,10 грн. (середньоденний заробіток 190,61 грн. Х 10 календарних днів) підлягають стягненню з відповідача. Аналіз наведених доказів вказує на те, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами обставини, які підтверджують її позовні вимоги, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, а також ст.ст.36, 47, 116, 117 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР ( в редакції 08.07.2019 року),

Outcome: approved