Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] до АР Крим на період з 01.06.2017 року по 31.07.2017 року, без дозволу та супроводу батька дитини - [PERSON], у супроводі матері - [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з серпня 2003 року позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем, який під час спільного життя залишався бути зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у них із відповідачем у м. Чернігові народилася дочка - [PERSON], у свідоцтві про народження якої [PERSON] зазначений батьком дитини. У січні 2008 року вони переїхали жити до АР Крим , де проживали за адресою : [ADDRESS], але позивачка залишалася бути зареєстрованою за адресою : [ADDRESS]. Після анексії Росією Криму вони вирішили переїхати жити у м. Чернігів, перевели дочку для продовження навчання до школи № 20 у м. Чернігові. З серпня 2015 року проживали разом за адресою : [ADDRESS]. У січні 2016 року [PERSON] поїхав до м. Сімферополя, відвідати свого батька, вирішити свої майнові питання та не повернувся. З того часу у позивачки будь-який зв'язок із ним втрачено. Він жодного разу не зателефонував, не написав листа , не повідомив іншим способом про місце свого перебування. Зазначає, що у Криму у неї залишилося багато друзів та знайомих, які запрошують її з дитиною на літній відпочинок . Але, враховуючи відсутність зв'язку із батьком дитини , вона позбавлена можливості отримати від нього нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини на територію Криму. Крім того , позивачка зазначила, що у зв'язку із відсутністю відомостей про нинішнє місце перебування батька дитини , вона звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, на даний час справа не розглянута. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги в частині періоду уточнила , просить суд надати дозвіл на виїзд на період з 20.06.2017 року по 31.07.2017 року. З урахуванням ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та у зв'язку з неможливістю надсилання будь-яких поштових відправлень, зокрема судових повісток про виклик на адресу учасників судового процесу, відповідач [PERSON] про день, місце та час розгляду справи повідомлявся через офіційний веб-сайт Новозаводського районного суду м. Чернігова (офіційний веб-портал Судова влада України). Жодного повідомлення про причини неявки до суду від відповідача не надходило. Заслухавши позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], з урахуванням уточнення періоду на виїзд, підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім'єю, [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 22.11.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції (а.с.5) [PERSON] проживає із малолітньою дитиною - [PERSON] за місцем реєстрації свого місця проживання, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ОЖБК № 744 від 03.03.2017 року (а.с. 6). Остання відома позивачу адреса проживання відповідача: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці та з'їздити з нею на літній відпочинок до АР Крим, в період з 20.06.2017 року по 31.07.2017 року, де раніше проживала та має друзів, однак позивач не має можливості виїхати із дочкою [PERSON] з України до АР Крим без дозволу батька дитини. У добровільному порядку відповідач [PERSON] не бажає виїжджати з території АР Крим, з дитиною не спілкується, батьківські обов'язки не виконує взагалі. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, а також підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 7 та 155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Отже, відповідач своєю поведінкою порушує права та інтереси дитини , що дає право позивачу отримати дозволи на їх оформлення за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов'язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Приймаючи до уваги необхідність забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України, суд вважає за можливе надати позивачу відповідні дозволи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторона позивача посилається, як на підставу позовних вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved