Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], уточненим в ході розгляду справи (а.с.23) про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 17293 грн. 45 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 07 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Вказала, що відповідач умисно аліменти не сплачує, внаслідок чого станом на грудень 2013 року утворилась заборгованість по аліментам в розмірі 12564 грн. 50 коп. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на підставі ст. 196 СК України неустойку у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в сумі 17293 грн. 45 коп. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вказала, що відповідач має щомісячний дохід в якості пенсії, соціальних виплат як інвалід 2 групи та матеріальне забезпечення за договором довічного утримання в розмірі 500 грн. щомісяця, тому має змогу сплатити пеню і аліменти. Зазначила, що лікування та медичні препарати він, як інвалід, може отримувати безкоштовно чи за пільговими цінами, внаслідок чого зменшуються матеріальні витрати на лікування відповідача. Також вказала, що хоча відповідач фактично і проживає у м. Миколаєві оскільки у відповідача в Оболонському районі м. Києва є нерухоме майно, вона не була позбавлена права звернутися з виконавчим листом до виконавчої служби за місцезнаходженням майна боржника. Відповідач та його представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що стягнення пені за прострочення сплати аліментів відповідно до положень ст. 196 СК України здійснюється лише за наявності вини особи, яка не сплачує аліменти. Відповідач не заперечує проти матеріального утримання своєї дитини та сплати аліментів. З серпня 2012 року відповідач фактично проживає у м. Миколаєві, про що була обізнана позивач. Проте, отримавши виконавчий лист, позивач звернулась до ВДВС в Обоолонському районі м. Києва, зазначивши місце проживання відповідача в Оболонському районі м. Києва, що є недостовірною інформацією. Внаслідок відсутності у держаного виконавця відомостей щодо фактичного місця проживання відповідача, виконавчі дії не проводились, сума аліментів з виплат, які проводились [PERSON], не відраховувалась, копії постанови про відкриття виконавчого провадження [PERSON] не отримував. Разом з тим, відповідач вказав, що від утримання сина він не відмовляється, дізнавшись у лютому 2014 року про виконавче провадження, почав сплачувати аліменти, сплативши у березні 500 грн., у квітні - 2000 грн., у травні - 2500 грн., також сплачує комунальні послуги з утримання квартири, де мешкають колишня дружина та син, організовує літній відпочинок на морі разом з сином. Відповідач має дохід від щомісячних виплат як інваліду 2 групи і може щомісячно сплачувати 400 грн. в якості аліментів. Також вказав, що внаслідок похилого віку (70 років) та захворювань, потребує багато витрат на лікування, потребує стороннього догляду, що приводить до значних матеріальних витрат. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність його вини в утворенні заборгованості по аліментах у зв'язку з необізнаністю його про відкрите виконавче провадження не за місцем його проживання. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст. 181, 182 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, і не можуть бути меншими, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти у розмірі ? усіх видів заробітку (доходів), але не менш, як 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 07 березня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Постановою від 17 червня 2013 року державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП№38505176 з примусового виконання виконавчого листа №2/756/2132/13, виданого 14 червня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі ? частини доходу. Як вбачається з довідки-розрахунку по аліментах ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 09 січня 2014 року заборгованість [PERSON] за період з 07 березня 2013 року по 09 січня 2014 року становить 12564 грн. 50 коп. На вказану заборгованість, позивачем нараховано пеню в порядку, передбаченому ст.196 СК України, в розмірі 17293 грн. 45 коп. Разом з тим, як вбачається з пояснень відповідача, а також матеріалів справи, зокрема заяви відповідача до Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року, супровідного листа Оболонського районного суду, повісток про виклик до суду, виписок органів охорони здоров'я, [PERSON] фактично проживає з 2012 року у м. Миколаєві за адресою: [ADDRESS]. Вказана обставина відома позивачу і нею не заперечується. Крім того, відповідно до довідки Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Миколаїв від 15 квітня 2014 року № 57-04/01, [PERSON] перебуває на обліку у відділенні та отримує соціальні виплати. Виконавчих документів щодо примусового виконання рішень відносно нього до відділення не надходило. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП№38505176 з примусового виконання виконавчого листа №2/756/2132/13, виконавче провадження відкрито за заявою стягувача виходячи з проживання боржника у [ADDRESS], за якою боржнику направлялася кореспонденція та здійснювались заходи щодо виконання судового рішення. В судовому засіданні позивач підтвердила, що вона не повідомляла державного виконавця про фактичне проживання відповідача у м. Миколаєві. Таким чином, враховуючи, що відповідач не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, оскільки проживав за іншою адресою, при цьому стягувачем не повідомлено державного виконавця про фактичну адресу проживання боржника, суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментам, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення пені у порядку, встановленому ст.196 СК України. Крім того, про бажання відповідача добровільно сплачувати кошти на утримання сина свідчать ті обставини, що відповідач, дізнавшись в ході розгляду справи про відкрите виконавче провадження, добровільно сплачує аліменти. Зокрема, позивач підтвердила ту обставину, що відповідач у березні 2014 року перерахував їй 500 грн., у квітні - 2000 грн., у травні також близько 2000 грн. Також суд бере до уваги стан здоров'я відповідача, наявність у нього 2 групи інвалідності, та необхідність постійного лікування, що підтверджується наявною в матеріалах справи медичною документацією. На підставі ст.ст. 180-182, 196 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed