Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовом мотивовано тим, що 23.03.2012 року [PERSON] під розписку позичила у позивача гроші в сумі 112 000 гривень строком на два місяці, тобто кінцевою датою повернення боргу було 23.05.2012 року. Однак, незважаючи на це відповідач до даного часу так і не повернула суму боргу та відмовляється повертати. Просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 117 717 гривень, з яких: 112 000 гривень - сума боргу, 5 717 гривень - 3% річних за прострочення боргу та судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали, заперечили щодо його задоволення. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини в сфері договірних зобов'язань, а саме з договору позики, що регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України. Судом встановлено, що 23.03.2012р. між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, за допомогою розписки, написаної відповідачем особисто, був укладений договір позики (а.с. 44), на виконання вимог якого, позивач позичив відповідачу грошу в сумі 112 000 гривень зі строком повернення на два місяці, під заставу будинка, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, не зважаючи на те, що термін повернення боргу сплив, [PERSON] не повернула основної суми боргу, уникає від спілкування та зустрічей з позивачем з приводу повернення боргу. Таким чином, заборгованість позивача перед відповідачем по основній сумі позики станом на день звернення до суду становить 112 000 гривень. Норма ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач посилається на ст. ст. 625, 1050 ЦК України та просить стягнути 5717грн. - 3% річних за прострочення боргу. Відповідно до ст. ст. 509,526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В даному випадку [PERSON] дійсно надала [PERSON] розписку та зобов'язалась повернути позичені нею грошові кошти, також зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання відповідачем своїх зобов'язань зазначений у розписці -два місяці, тобто до23.05.2012 року, однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконала та не повернула [PERSON] позичені грошові кошти, чим порушила і ст. 610 ЦК України, де вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак, відповідач [PERSON] в передбачені розпискою строки не виконала взяті на себе зобов'язання по поверненню позики, чим, порушила вимоги ст. 1049 ЦК України, в якій зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Посилання відповідача, що нею були повернуті кошти [PERSON] в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Докази надані відповідачем з прокуратури м. Вінниці про внесення заяви [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення відносно відповідача шахрайських дій, суд оцінює критично, оскільки згідно копії витягу з кримінального провадження № 12014020010001166 [PERSON] просить прийняти міри до [PERSON], яка влітку 2012 року під приводом позики грошей заволоділа її золотими виробами масою 100грам на суму 35000гривень та до цього часу не повернула, що не є предметом позову. Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики грошові кошти в сумі 112 000 гривень, а також 5717грн. - 3% річних за прострочення боргу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1177,17 грн.

Outcome: approved