Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. Вона знаходилася в трудових відносинах з відповідачем з 15.11.2011 року по 23.04.2013 року, працюючи на посаді бухгалтера. Звільнилась з підприємства за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Всупереч ст. 47 КЗпП України відповідач не провів з нею повний розрахунок у строк, передбачений ст.116 КЗпП України, та не сплатив належні при звільненні суми, а саме: заборгованість по нарахованій, але не сплаченій заробітній платі за березень 2013 року у сумі 1769,88 грн., за квітень 2013 року у сумі 877,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1050,25 грн. Просила стягнути з ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 2647,38 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1050,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Ухвалою Ворошиловського районного суду м.Донецька від 14 лютого 2014р. провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку було закрито. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 14 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. На її користь з ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 грн. та 1000грн. у відшкодування моральної шкоди. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] та ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» подали апеляційні скарги В апеляційній скарзі [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні сумі 23205 грн. за період з 23.04.2013 року по 18.12.2013 року ( за 238 календарних дні) та стягнути на користь [PERSON] суму моральної шкоди у сумі 10 000 грн., допустити негайне виконання рішення суду у межах стягнення за один місяць у сумі 1950 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд в порушення вимог ст.117 КЗпП України безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем не були підтверджені обставини свого скрутного матеріального становища. Визначений судом розмір компенсації моральної шкоди не відповідає глибині та характеру моральних страждань позивачки. В апеляційній скарзі ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» просить рішення суду першої інстанції частково змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом не враховані роз»яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,відповідно роз'яснень якої суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки,яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком ті інших конкретних обставин справи, виходячи із принципів розумності та співмірності. Також судом не враховано те, що ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» станом на час звільнення позивача та на теперішній час перебуває у скрутному фінансовому становищі. В засіданні апеляційного суду представник позивача вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував. Представник відповідача в засідання апеляційного суду не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. [PERSON] знаходилася в трудових відносинах з відповідачем з 15.11.2011 року по 23.04.2013 року, працюючи на посаді бухгалтера. Звільнилась з підприємства за п.1 ст.. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Відповідач при звільненні позивачки не провів з нею повного розрахунку у строк, передбачений ст.116 КЗпП України, а саме не виплатив їй заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. Остаточний розрахунок було здійснено 18.12.2013 року. За таких обставин, суд розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивачки, виходячи з п'ятиденного робочого тижня без урахування вихідних та святкових днів, тобто за 164 робочих дні та з урахуванням середньоденної заробітної плати у сумі 97грн.50коп., відповідно до довідки, виданої відповідачем (а.с. 67) та визначив цей розмір у сумі 15990 грн. за період з 24.04.2013р. по 18.12.2013. Однак, ухвалюючи рішення, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 000грн., враховуючи, що розмір заборгованості по заробітній платі складає 3697грн.63коп. Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає вимогам матеріального права. Власник, відповідно до ст.47 КЗпП України, або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. ст.. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу., при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з матеріалів справи, розмір належних [PERSON] при звільненні сум складає 3697грн.63коп., що сторонами не оспорюється та було виплачено відповідачем у добровільному порядку. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивачки, суд виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затведженого постановою КМУ від 08 лютого 1995р. №100 та правильно визначив його у сумі 15990грн. з урахуванням робочих, а не календарних днів, як того вимагала позивачка. Доводи апеляційної скарги представника позивачки в цій частині висновків суду не спростовують та не ґрунтуються на вимогах закону. Разом з тим, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки до 10 000грн, суд не врахував, що згідно зі ст.117 КЗпП України це можливо при відсутності спору про розмір належних працівникові при звільненні сум. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Тільки встановивши, що спір між сторонами виник про розмір належних звільненому працівникові сум і позов задоволено частково, суд може згідно зі статтею 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначати з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012р. у справі №6-54 цс 11, від 03 липня 2013р. у справі № 6-60 цс 13, які відповідно відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з ТОВ«Ясинуватський Агросервіс» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15990грн. Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо неправильного визначення судом розміру моральної шкоди, на правильність висновків суду в цій частині не впливають. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи ч. 3 ст.23 ЦК України та надані сторонами докази, дійшов до правильного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000грн., що є достатньою компенсацією моральних переживань позивачки. Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що судом не враховано те, що ТОВ «Ясинуватський Агросервіс» станом на час звільнення позивача та на теперішній час перебуває у скрутному фінансовому становищі, є неспроможними. Ухвалюючи рішення, суд обґрунтовано виходив з наявності вини відповідача у не виплаті позивачці належних їй при звільненні сум та врахував роз»яснення п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.4ч.1ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог ч.5ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Outcome: partial