Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай). В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з 1994 року працювала в КСП ім. Суворова на посаді доярки. 10.02.1996 року КСП ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю, де в списку осіб - членів КСП, який додається до акту вона зазначена під номером 35. Однак з невідомих їй причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся. У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 6,55 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду, які розташовані на території Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не явилась, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач виконавчий комітет Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду листа з проханням справу розглядати за відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують/а.с.50/. Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання свого представника не направили, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, подали до суду пояснення, згідно яких зазначили, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області законодавчо не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 122 ЗК України, у зв`язку з чим просять прийняти рішення згідно норм чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 19 жовтня 1994 року перебувала у трудових відносинах з КСП «ім. Суворова» про що свідчить копія трудової книжки /а.с.7-10/. Згідно архівного витягу протоколу № 1 засідання загальних зборів колгоспу ім. Суворова від 02.02.1995 року позивача [PERSON] прийнято в члени колгоспуім. Суворова /а.с.14/. 10 лютого 1996 року колективне сількогосподарське підприємство ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 /а.с.11-13/. У списку громадян-членів КСП ім. Суворова, що є додатком\~\~до\~\~ державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП\~\~\~ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище\~ [PERSON] \~за № 35/а.с.13/. Відповідно до довідки відділу у П`ятихатському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області відповідно до додатку\~\~до\~\~ державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП\~\~\~ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище\~ [PERSON] \~за [ADDRESS] , однак в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім. Суворова сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я « [PERSON] » відсутній/а.с.15/. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, на момент отримання КСП ім. Суворова державного акту\~\~\~на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 від 10.02.1996 року позивачка була членом цього підприємства та оскільки матеріали справи не містять рішення загальних зборів про виключення її із членів підприємства, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року\~№ 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», позивачка мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП ім. Суворова. Відповідно до статті 5\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України\~\~\~\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1995-1997 роках, вони регулюються положеннями Цивільного Кодексу\~Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР, 1963 року). Відповідно до статті 71\~ЦК УРСР,\~1963\~року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі статтею 75\~ЦК УРСР,\~1963\~року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР\~\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивачу [PERSON] було відомо про наявність у неї права на земельний пай ще у 1996 року, а з позовом вона звернулася у вересні 2020 року. При цьому позивач вважає, що право позивача на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту без обмеження строку позовної давності, у зв`язку з чим питання про поновлення строку позовної давності нею не ставиться. Обставин, які б перешкоджали позивачу протягом 20 років звернутися в установленому законом порядку за захистом своїх порушених прав не навела. Відповідно до пункту 6 «Прикінцевих та перехідних положень»\~\~ЦК України 2004 року\~\~правила цього\~\~Кодексу\~\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений статтею 50\~\~Закону України\~«Про власність» і статтею 71\~ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР\~\~позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.\~\~ Таким чином, право на позов у позивача виникло ще у 1996 році, з дня видачі КСП імені Суворова державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, і станом на\~\~1996 рік вона вже безспірно знала про порушення свого права, отже трирічний строк позовної давності минув у 1999 році, ще до набрання чинності\~\~ЦК України 2004 року. Відповідно до частини першої статті 80\~ЦК УРСР,\~1963\~року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Таким чином, позивач звернулась до суду з позовом поза межами строку позовної давності, питання про поновлення строку позовної давності не ставить та поважних причин для її поновлення судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed