Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом в якому просить визнати договір управління майном, укладений 24.07.2014р. між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] недійсним з посиланням на ч.1 ст.229 ЦК України. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначила, що 24.07.2014р. уклала з Кредитною спілкою «Соколов» кредитний договір №887 на суму 35000 грн.. Оскільки сума позики була значною, то керівник Кредитної спілки запропонував укласти з ним договір стосовно нерухомого майна, що належить їй на праві власності і у разі невиконання нею кредитних зобов*язань, він зверне стягнення на її майно - квартиру [ADDRESS]. Також, позивач зазначила у позові, що не є фахівцем в галузі укладання договорів та вважаючи, що з нею укладається договір іпотеки, уклала з ФОП [PERSON] 24.07.2014р. договір на управління майном. ФОП [PERSON] та приватний нотаріус, який посвідчували договір пояснили їй, що звернення стягнення на її майно можливе лише при невиконанні зобов*язань за кредитним договором № 887, укладеним 24.07.2014р. з Кредитною спілкою «Соколов». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та вказав, що 05.12.2014р. [PERSON] випадково дізналась про те, що належна їй квартира продана [PERSON] невідомій особі на підставі договору управління майном від 24.07.2014р., будь-яких повідомлень стосовно продажу належної їй квартири або грошових коштів від продажу квартири вона від ФОП [PERSON] не отримувала, умови кредитного договору не порушувала. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і вказав, що твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просив суд в задоволенні позову відмовити з мотивів його безпідставності та недоведеності. Представник третьої особи - Кредитної спілки «Соколов» в судовому засіданні також просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити та вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для визнання договору управління недійсним з підстав ст.229 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 липня 2014 року між Кредитною спілкою «Соколов» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 887. 25 липня 2014 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] в забезпечення виконання зобов*язань останньої за кредитним договором було укладено договір управління майном, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 1108. За вказаним договором управління [PERSON] передала управителеві у забезпечувальну довірчу власність майно з метою забезпечення виконання зобов*язань установника управління за договором управління та за кредитним договором. Відповідно до п.2 спірного договору, майном, яке передане в управління є однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON]. Вказане майно було зареєстровано приватним нотаріусом ХМНО у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після укладання договору управління [PERSON] отримала у касі Кредитної спілки «Соколов» суму кредиту у розмірі 35000 грн.. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] та її представником не надано доказів на підтвердження того, що під час укладання договору управління майном вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Посилання позивача та її представника на те, що спірний договір не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені договором, оскільки [PERSON] вважала, що укладає договір іпотеки і звернення на нерухоме майно буде здійснено лише у разі невиконання нею зобов*язань по поверненню 35000 грн., що є підставою для визнання договору недійсним, тобто істотне значення має помилка щодо природи правочину під час укладення договору купівлі-продажу, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, доказів, що б підтверджували ці обставини, суду не надано.

Outcome: dismissed