Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила усунути їй перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] та виселити відповідача з вказаної квартири, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2004р. вона є власником квартири [ADDRESS], грошові кошти для придбання вказаної квартири отримані нею за кредитним договором №90/2004-к від 04.10.2004р. в АК «Кліринговий дім», а придбана квартира була передана нею в іпотеку АК «Кліринговий дім» згідно договору іпотеки №90/2004-01к від 29.10.2004р. З 19.11.2004р. вона і її син [PERSON], [INFO] є зареєстрованими в спірній квартирі. 05.11.2005р. вона уклала шлюб із [PERSON] і чоловік переїхав проживати до її квартири [ADDRESS]. Але, шлюб не склався, між ними виникали непорозуміння і сварки з різних питань сімейного життя, зокрема, у зв*язку із тим, що відповідач зловживав спиртними напоями, тривалий час ніде не працював, вів себе агресивно по відношенню до неї і сина, спричиняв тілесні ушкодження, погрожував та ображав, у зв*язку із чим спільне їх проживання в одній квартирі стало фактично не можливо і вона із сином в листопаді 2013р. переїхала проживати до батька в [ADDRESS], де проживає дотепер, а відповідач залишився проживати в спірній квартирі. 05.02.2014р. нею була подана до Святошинського районного суду м.Києва позовна заява про розірвання шлюбу і на даний час справа про їх розлучення розглядається в суді. Відповідач чинить їй як власнику квартири перешкоди в її користуванні, оскільки спільне проживання з ним є неможливим, сім*я фактично розпалась та не існує тривалий час, а відповідач в добровільному порядку не бажає звільнити належну їй на праві власності квартиру та переїхати до місця своєї державної реєстрації в квартиру [ADDRESS]. Просила задовольнити позов на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснила про те, що відповідач не має будь-якого юридичного права на проживання в спірній квартирі, після одруження сторін, позивачка як власник житла надала дозвіл на вселення відповідача як чоловіка в належну їй квартиру, але без його реєстрації, а тому відповідач залишився бути зареєстрованим в квартирі своїх батьків, на даний час сім*я фактично не існує, спільне проживання позивачки та її сина в одній квартирі з відповідачем є не неможливим, у зв*язку із чим вона не може вільно користуватися своїм житлом, чим відповідач створює для неї перешкоди як власнику квартири. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також пояснив про те, що дійсно мав проблеми із алкоголем, але з 2007р. спиртних напоїв не вживає, грошові кошти на погашення кредиту позивачки для придбання спірної квартири певний час сплачувались із сімейного бюджету, на сьогодні їх шлюб юридично не є розірваним, а тому вважав, що має право на проживання в спірній квартирі. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, пояснення відповідача підтримала, а також зазначила про те, що відповідач вселився в спірну квартиру як член сім*ї позивачки і на час розгляду справи юридично є її чоловіком, оскільки шлюб між ними не розірвано, погашення кредиту на придбання позивачкою спірної квартири тривалий час відбувалось в період шлюбу, пояснила, що на її думку, реєстрація відповідача у своїх батьків в квартирі [ADDRESS], а також проведення оплати квартирної плати та комунальних послуг за спірною адресою за двох осіб: позивачку і її сина, без врахування проживання в ній відповідача, в даному випадку значення не має та не впливає на право відповідача проживати в спірній квартирі як чоловіка власника квартири та вважала, що лише після офіційного розірвання шлюбу з відповідачем позивачка матиме право ставити питання щодо його виселення зі спірної квартири. Правовими підставами заперечення проти позову вказувала ст.ст. 64, 65, 116, 150, 157 ЖК України і пункт 9 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. та роз*яснення в пункті 15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача і його представника, допитавши свідків позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона золов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2004р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 5-6 - копія нотаріально посвідченого договору, зареєстрованого в БТІ). Грошові кошти для придбання вказаної квартири отримані позивачкою за кредитним договором №90/2004-к від 04.10.2004р. в АК «Кліринговий дім» (а.с. 54-57 - копія кредитного договору), а придбана квартира була передана нею в іпотеку АК «Кліринговий дім» згідно договору іпотеки №90/2004-01к від 29.10.2004р. (а.с. 7-11 - копія договору іпотеки). З 19.11.2004р. [PERSON] і її син [PERSON], [INFO] (а.с. 19 - копія свідоцтва про народження) є зареєстрованими в спірній квартирі (а.с. 12 - копія довідки по формі №3). 05.11.2005р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] (а.с. 18 - копія свідоцтва про шлюб) і чоловік переїхав проживати до її квартири [ADDRESS]. Як вказує представник позивачки, шлюб сторін не склався, між ними виникали непорозуміння і сварки з різних питань сімейного життя, зокрема, у зв*язку із тим, що відповідач зловживав спиртними напоями, тривалий час ніде не працював, вів себе агресивно по відношенню до позивачки і її сина, спричиняв тілесні ушкодження позивачці, погрожував та ображав її та сина, у зв*язку із чим спільне їх проживання в одній квартирі стало фактично не можливо і позивачка із сином в листопаді 2013р. переїхала проживати до батька в [ADDRESS], де проживає дотепер, а відповідач залишився проживати в спірній квартирі. 05.02.2014р. [PERSON] була подана до Святошинського районного суду м.Києва позовна заява про розірвання шлюбу (а.с. 53 - копія позовної заяви з відміткою суду про її реєстрацію) і на даний час справа про розлучення сторін розглядається в суді. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, з 02.01.1992р. і по теперішній час він є зареєстрованим в квартирі [ADDRESS], що підтверджується відміткою в його паспорті (а.с. 15-16 - копія паспорту). Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, спірна квартира [ADDRESS] придбана позивачкою до укладення шлюбу з відповідачем, а тому відповідно до загального правила, визначеного ст.60 СК України, не є об*єктом спільної сумісної власності сторін як подружжя. Відповідно до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 ст.321 ЦК України передбачає про те, що право власності є непорушним… Як суб*єкт права особистої приватної власності на спірну квартиру позивачка реалізувала свої правомочності, передбачені частиною 1 ст.319 ЦК України, та надала дозвіл на вселення до належної їй на праві власності квартири свого чоловіка [PERSON] У відповідності до правил ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов*язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Тобто, законодавець визначає обов*язок громадянина України реєструвати своє місце проживання, при цьому зареєстроване місце проживання особа може мати лише одне. Зазначена вище норма права, крім інших документів, які подаються особою для реєстрації місця проживання, вказує документи, що підтверджують право на проживання в житлі… Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст.383 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічне правило міститься і в спеціальній правовій нормі, а саме: в ст.150 ЖК України, де вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, тобто, в тому числі й укладати договори житлового найму. Право подружжя на укладення договорів між собою передбачено і ст.64 СК України. З вказаних вище правових норм випливає, що надання дозволу власником житла на проживання в ньому членів його сім*ї є саме правом власника житла. Таким чином, для державної реєстрації місця проживання особи в житлі, яке належить на праві власності іншій особі, в тому числі й іншому з подружжя, необхідною є згода власника житла і саме реєстрація місця проживання надає особі право проживання, а не лише згода власника житла сама по собі. Стаття 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає визначення терміну реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Враховуючи те, що [PERSON] не зареєстрував свого місця проживання в [ADDRESS], а залишився зареєстрованим в квартирі [ADDRESS], саме остання квартира залишилася внесеною до Єдиного державного реєстру, як офіційне місце проживання та місце перебування відповідача і саме ця адреса була і залишається єдиною для ведення офіційного листування або вручення відповідачу офіційної кореспонденції. В статті 158 ЖК України передбачається можливість укладення договору житлового найму в приміщенні будинку (квартири), що належить громадянинові, стаття 159 ЖК України визначає предмет і строк такого договору, а стаття 168 ЖК України - порядок припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові і розірвання такого договору за вимогою наймодавця. Відповідно до ст.169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов*язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Тобто, законодавець визначає і регулює порядок користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, і з цього порядку випливає, що право особи на проживання в житловому приміщенні, яке належить громадянинові на праві власності, виникає та відповідно пов*язується законодавцем із правом на користування цим житловим приміщенням або його частиною, що виникає у останнього з договору житлового найму, після розірвання якого або спливу його строку, на який такий договір було укладено, наймач і особи, що проживали разом із ним, підлягають виселенню. Аналізуючи вказані вище норми матеріального права, можливо зробити висновок про те, що проживання особи, в тому числі члена сім*ї, в квартирі власника житла, повинно бути ґрунтовано на праві проживання, що оформлюється документально шляхом укладення договору житлового найму та реєстрації свого місця проживання в Єдиному державному реєстрі. При цьому, ст.157 ЖК України, яка передбачає можливість виселення членів сім*ї власника житлового будинку (квартири) з підстав, передбачених ст.116 цього Кодексу, визначає можливість виселення таких осіб, крім інших випадків, передбачених законом, в тому числі і ст.169 ЖК України, коли такі члени сім*ї систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, чи систематично порушують правила соціального співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, але з даної правової норми не випливає, що у випадку, якщо такі члени сім*ї власника житла не вчиняють дій, визначених в ст.116 ЖК України, то вони не можуть бути виселені на підставі ст.169 ЖК України. В спірному випадку, договір найму жилого приміщення між [PERSON] як наймачем і [PERSON] як власником житла в порядку ст.158 ЖК України не укладався, у зв*язку із чим відповідач не набув права користування житловим приміщенням в спірній квартирі, при цьому, право користування житловою площею з 02.01.1992р. і на час розгляду справи в суді зберігається за ним в квартирі [ADDRESS] і саме за цією адресою на відповідача нараховуються житлово-комунальні послуги та квартирна плата. За спірною адресою [PERSON], також, не ніс витрат, пов*язаних зі своїм проживання в [ADDRESS], оскільки в цій квартирі зареєстрованими є лише позивачка та її син. Якщо пов*язувати право проживання особи в квартирі, яка належить іншій особі на праві приватної власності, лише зі згодою власника на вселення такої особи, на що посилається представник відповідача, то на час розгляду справи позивачка як власник спірної квартири не надає згоди на проживання відповідача в належній їй на праві власності квартирі. Також, ні сімейне, ні цивільне діюче законодавство не надають право члену сім*ї власника житла проживати в квартирі іншого з подружжя без відповідної правової підстави і відсутні правові норми, які пов*язують право проживання подружжя в такій квартирі лише на тих підставах, що вселення відбулося зі згоди власника і розірвання шлюбу законодавець не пов*язує з часом припинення у колишнього подружжя права проживання в квартирі, що належить іншому подружжю на праві власності. Крім іншого, підставою заперечення проти позову, відповідачем зазначались ті обставини, що погашення кредиту позивачки на придбання спірної квартири відбувалось в період шлюбу з відповідачем за рахунок коштів сімейного бюджету, у зв*язку із чим відповідач вважав, що він має право власності на частину спірної квартири. Але, крім особистих пояснень в судовому засіданні [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували його право власності на частину спірної квартири, а відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому відповідач не скористався своїм правом на пред*явлення зустрічного позову про визнання спірної квартири або її частини спільною сумісною власністю його і позивачки як подружжя згідно ст.62 СК України, яка передбачає можливість і умови визнання майна, що належало дружині або чоловіку на праві особистої власності, виключно за рішенням суду об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, або про визнання за ним права користування спірною житловою площею як такого, що випливає з права спільної сумісної власності на квартиру чи з приватної власності на її частину. Тобто, на час розгляду справи позивач не має будь-якого юридичного права на спірну квартиру [ADDRESS], а тому не має права проживати в ній та підлягає виселенню. Стаття 11 ЦК України передбачає підстави для виникнення цивільних прав та обов*язків, а стаття 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів. Тобто, для можливості судового захисту цивільного права (в даному випадку права на проживання чи користування житловою площею в спірній квартирі), таке право повинно виникнути для особи, тобто, відповідача. Укладення шлюбу з власником житла та добровільна згода власника житла на вселення в квартиру, не є правовими підставами для виникнення у особи, в тому числі й іншого з подружжя, права користування цим житлом, у зв*язку із чим відсутнім є предмет судового захисту. Лише у разі юридичного визнання та закріплення за відповідачем шляхом постановлення судового рішення, яке набрало законної сили, конкретного юридичного права щодо спірної квартири (права власності чи права користування житловим приміщенням), таке право може бути предметом судового захисту. В судовому засіданні були допитані свідки позивачки [PERSON] і [PERSON], які показали про те, що між [PERSON] і [PERSON] існують неприязні відносини, відповідач зловживав спиртними напоями, не працював, ображав дружину та її сина, вчиняв конфлікти. Такі показання свідків в їх сукупності підтверджують пояснення представника позивачки про створення відповідачем для позивачки перешкод в користуванні її власністю - квартирою [ADDRESS], а тому порушене право підлягає захисту на підставі ст.391 ЦК України. В решті показання свідків юридичного значення не мають. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, ґрунтовані на матеріальному законі, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. Статті 64, 65 ЖК України, а також пункт 9 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. і роз*яснення в пункті 15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р., на які посилається представник відповідача в обґрунтування заперечень проти позову, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки стосуються житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому не регулюють спірних правовідносин.

Outcome: approved