Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Позов мотивує тим, що вони з відповідачем перебували у відносинах, однак шлюб укладено між ними не було. [INFO] у неї з [PERSON] народився син - [PERSON] . 05.05.2017 року сторони нотаріально посвідчили заяву про виїзд сина [PERSON] за кордон у супроводі одного з батьків. Однак, заявою від 09.12.2017 року [PERSON] відкликав раніше посвідчену заяву, чим скасував дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, який він раніше надав. У травні 2018 року позивачкою було укладено шлюб з [PERSON] . Позивачка має намір та можливість оздоровити дитину у будь-якій країні, однак відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, постійно висуває незрозумілі вимоги, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси її малолітньої дитини. Просить суд, надати їй дозвіл на виїзд (перетин державного кордону України) малолітнього [PERSON] за кордон без дозволу (письмової згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини, та дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька, [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за межі України до Російської Федерації, Турції, Болгарії, держав Європейського Союзу та держав Шенгенського простору (до країн ближнього та дальнього зарубіжжя) до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд такі задовільнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вони з відповідачем можуть примиритися, однак подана представником заява про дозвіл на виїзд дитини за кордон не може бути підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що відповідач в будь - який час може відкликати таку, додатково пояснила, що вже раніше відповідач надавав таку заяву, яку відкликав. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, просили суд відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] зазначив, що якщо позивачка не буде перешкоджати йому бачитись з дитиною то він готовий надати їй оригінал письмового дозволу, який він попередньо посвідчив у нотаріуса та надав для ознайомлення. Заслухавши позивача та представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку. З матеріалів справи, судом встановлено, що у сторін позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Малолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] Наведене підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 05.06.2018 року, відповідно до якого місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано - [ADDRESS] . Згідно довідки реєстрації місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Баранинської сільської ради, місце проживання [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою - [ADDRESS] з 28.11.2016 року. Відповідно до довідки виданої Виконавчим комітетом Баранинської сільської ради [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 05.05.2017 року, батьки [PERSON] та [PERSON] у приватного нотаріуса Єрмакової І.Ф., за реєстровим номером №742 та № 743 посвідчили заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за кордон та дозвіл на оформлення відповідних документів, у супроводі одного з них. 09.12.2017 року [PERSON] своєю заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Єрмаковою І.Ф., зареєстрована в реєстрі за №1894, відкликав раніше адресовану заяву на ім`я [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за кордон та дозвіл на оформлення відповідних документів. [PERSON] зверталась до [PERSON] з проханням про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, оскільки має намір та можливість оздоровити дитину у будь-якій країні. Також, позивачка звернулась до відповідача з відповідним листом від 18.05.2018 року. Згідно листа, який надіслано 21.06.2018 року на адресу [PERSON] , відповідач [PERSON] повідомив, що для надання його згоди, їй необхідно надіслати на його адресу інформацію про період оздоровлення дитини, копію путівки та гарантійний лист - зобов`язання про повернення дитини на Україну. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За таких обставин, зі змісту позову, вбачається, що батько неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон для оздоровлення і відпочинку. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України (57-95-п) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.п. 1,2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено судом, відповідач не надав добровільної згоди позивачу на виїзд неповнолітнього сина за кордон, без вагомих пояснень такої відмови, що перешкоджає позивачу отримати згоду батька та порушує права дитини на вільне пересування. Що стосується заяви, наданої відповідачем [PERSON] у судовому засіданні, копію якої він надав суду та яка є нотаріально посвідченою нотаріусом Сабов О.І . 01.03.2019 року про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина [PERSON] , який народився [INFO] , суд не може прийняти її та зазначити основною підставою для відмови в задоволенні позову чи закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки відповідач [PERSON] вже скасовував попередньо наданий ним дозвіл за аналогічною заявою, що ставить під загрозу права та інтереси дитини та зазначив, що надасть таку позивачці тільки у випадку, якщо вона не буде перешкоджати йому у вихованні сина. Так, предметом даного позову є надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Сторонами не пред`являлось вимог щодо усунення перешкод у спілкуванні чи вихованні дитини. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги. На підставі наведеного,

Outcome: approved