Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, що розташований в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.12.2009 року. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON], який протягом останніх 12 років фактично у ньому не проживає, місце проживання його невідомо. Тому зняття його з реєстрації у добровільному порядку унеможливлене, і захистити свої права позивач може лише через суд шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Сторони в судове засідання не з'явилися. Представник позивача за довіреністю [PERSON] подала до суду заяву, у якій просила справу розглянути за відсутності сторони позивача та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у суд на розгляд справи не з'явився, причини неявки не повідомляв, заяви про відкладення розгляду справи не подавав. У зв'язку з тим, що за місцем реєстрації в [ADDRESS], він відсутній, судова повістка про дату і час проведення судового слухання 08.08.2016 року відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України йому направлялась через орган місцевого самоврядування - Віньковецьку селищну раду. Представник третьої особи -- Віньковецького РС УДМС України в Хмельницькій області, будучи повідомленим належним чином, на розгляд справи також не з'явився. Справа розглянута згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований, підтверджений належними доказами та підлягає до задоволення. Судом встановлено,що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.12.2014 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Матеріалами справи також підтверджено, що у вказаному житловому будинку на теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON], який протягом останніх 12 років за місцем реєстрації не проживає. При розгляді спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу Ш ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. За законом тимчасова відсутність особи за місцем реєстрації повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок спливання часу відсутності визначається від дня не проживання особи в займаному приміщенні. За змістом ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема другий з подружжя. Члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач був членом сім`ї відчужувача будинку [PERSON], а не позивача. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені також у ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Отже, враховуючи, що відповідач протягом тривалого часу за місцем реєстрації відсутній, членом сім`ї позивача ніколи не був, то відтак він втратив право на користування спірним житлом.

Outcome: approved