Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користуванням та розпорядженням майном, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON] є власником домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свого часу, за згодою [PERSON] - колишнього власника та матері позивача, на прохання [PERSON] - брата позивача, у вказаному будинку було зареєстровано місце проживання його двох синів - відповідачів по справі. Позивач зазначає, що відповідачі у вказаному будинку ніколи не проживали. На її прохання про добровільне зняття з реєстрації, відповідачі не реагують. Зазначає, що має намір відчужити вказаний будинок, проте наявність реєстрації відповідачів у будинку викликає труднощі у реалізації права на розпорядження належним їй на праві власності майном, тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач у відкрите судове засідання не з`явилась, подала до канцелярії суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відзив на позов до суду не надали, в судові засідання не з`являлись, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачами не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечення позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є власником домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Із довідки виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 1096 від 29 листопада 2018 року вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Реєстрація місця проживання [PERSON] та [PERSON] у буд. [ADDRESS] також підтверджується копією домової книги (а.с.11-13), та довідками Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.25-26). Із актів про не проживання осіб за місцем реєстрації від 19 березня 2018 року, від 08 жовтня 2018 року та від 20 жовтня 2019 року, складених сусідами позивача вбачається, що речей [PERSON] та [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] не має (а.с. 50-52). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] та [PERSON] набули право користування будинком позивача, та були зареєстровані в ньому, як член сім`ї колишнього власника житла - матері позивача, а тому їх непроживання в будинку більше ніж один рік позбавляє їх права користування будинком, який належить на праві власності позивачу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved