Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із його ухиленням від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дітей. Заявлені вимоги мотивує тим, що з відповідачем мають спільних неповнолітніх дітей, які після припинення спільного проживання залишилася проживати з позивачем. Відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, з дітьми не спілкується, не цікавиться станом здоров`я та розвитком дітей. Ухвалою суду від 06.12.2019 (а.с.22) за згаданою позовною заявою відкрито провадження у справі з призначенням справи до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.03.2020 (а.с.47) підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та пояснила, що відповідач участі в житті дітей не приймає, не піклується про них, не забезпечує матеріально. Представник органу опіки та піклування Котик І.Л. позов [PERSON] підтримала. Думку дітей прохала не заслуховувати через їх вік та вади з розвитком мовлення. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову не скористався. Встановивши обставини справи, заслухавши позивача та представника органу опіки та піклування, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно із копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 10.05.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Як зазначено у висновку, наданому органом опіки та піклування, при обстеженні житлово-побутових умов проживання сім`ї комісією встановлено, що родина проживає за адресою [ADDRESS] . Санітарно-гігієнічні умови проживання сім`ї задовільні. В квартирі частково робиться ремонт. В квартирі чисто і затишно. В наявності є необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дітей створені належні умови. У дітей є окрема кімната, у якій є все необхідне для сну та відпочинку. В наявності є одяг по сезону, іграшки, розвиваючі ігри. Згідно довідки за Вих. №09647/1від 17.08.2019 виданої Горішньоплавнівським міським ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , за період з 06.03.2017 по 31.07.2019 складає 40923,70 грн (а.с.13). Згідно з висновком органу опіки та піклування від 20.01.2020, у вирішенні питання про доцільність/недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сім`ї. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, у відповідності до ст.ст.150,151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) первинний і головний обов`язок по вихованню дитини покладається на її батьків. Передача дитини на виховання іншим фізичним чи юридичним особам не звільняє батьків від обов`язку піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та проживання малолітньої дитини з ними, вправі вимагати повернення дитини до себе. Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Думки дітей в судовому засіданні заслухані не були, оскільки з матеріалів, доданих до справи та пояснень позивача встановлено, що діти мають ускладнення мовленнєвого розвитку та в силу своїх психофізіологічних особливостей не можуть висловлювати власну точку зору в повному обсязі. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2018 у справі «Савіни проти України» встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (пункт 49 рішення ЄСПЛ). Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Суд вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дітей [PERSON] та [PERSON] , не проявляє батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям, не турбується про їх фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, їх життям не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування , медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, а тому його слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , що в першу чергу буде відповідати інтересами дітей.

Outcome: approved