Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з червня 1972 року по грудень 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , хоча з 2013 року фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, не мали спільного бюджету, хоча продовжували проживати в спільному будинку. Під час шлюбу, але за особисті кошти вона уклала 2 депозитних договори з АТ КБ «Приватбанк»: 14.01.2016 року строковий депозитний договір № SAMDNWFD0070991023201 «Стандарт», а по закінченню його дії, 18.01.2018 року вона зняла 3676, 31 дол. США; 26.03.2017 року строковий депозитний договір № SAMDNWFD0071460595401 «Стандарт», а по закінченню його дії, 27.01.2018 року вона зняла 123391 грн. 80 коп. Вказані грошові кошти зароблені нею власним трудом працюючи на протязі 2013 по 2017 роки індивідуальним підприємцем в м. Щебекіно РФ. Ці кошти не створені спільними зусиллями чи спільною працею, а тому вона є єдиним власником вкладів. [PERSON] з 2005 року не працює, жив за її рахунок, а з 2010 року перебуває на пенсії, протиправно заволодів придбаним у шлюбі автомобілем. Вона є фізично хворою людиною, з 2010 року страждає рядом серйозних захворювань. Отримані вклади були витрачені на її постійне лікування та придбання медичних препаратів, ремонт і утримання житлового будинку, придбаного під час шлюбу. Ніяких пільг, пенсій вона не отримує, інших доходів вона не має. Просила визнати за нею право особистої власності на грошові кошти в сумі 3673, 31 дол. США, отриманих за строковим депозитним договором № SAMDNWFD0070991023201 від 14.01.2016 року, укладеного з АТ КБ «Приватбанк»; визнати за нею право особистої власності на грошові кошти в сумі 123391 грн. 80 коп., отриманих за строковим депозитним договором № SAMDNWFD0071460595401 від 26.03.2017 року, укладеного з АТ КБ «Приватбанк»; стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 2262 грн. 55 коп. Ухвалою суду від 21.05.2021 року відкрито провадження у загальному порядку. Справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 20.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, надав відзив, в якому заперечив проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, шо подружжя [PERSON] до 2017 року було міцною дружною сім`єю, де панувала злагода і довіра. Були виховані дві доньки. Він працював на заводі, отримав квартиру у м. Харкові, зроблений ремонт, придбані будинок та автівка. До 13.12.2017 року - розірвання шлюбу, вони проживали спільно, мали спільний побут, однак за заведеними у їх родині правилами, усіма сімейними коштами розпоряджалась [PERSON] . Він віддава дружині спочатку заробітні плату, а згодом пенсію, заробітки від продажу продуктів харчування, отриманих під час ведення домашнього господарства. Він сплачував та продовжує сплачувати комунальні послуги за будинок, квартиру, страховку на автомобіль, тощо. Депозитні вклади не є особистими [PERSON] , а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач у відповідності до вимог ч. 1 ст. 179 ЦПК України, надав відповідь на відзив, у якій виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Вказала, що фактично шлюбні відносини були припинені у 2013 році. Вона фактично проживала у РФ на квартирі, які знімала. Вона займалась підприємницькою діяльністю, гроші від якої були покладені на депозитні рахунки. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач та її представник під час судового розгляду підтримала заявлені вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається з матеріалів справи, з 17.06.1972 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 13.12.2017 року (а.с. 5). З 19.08.2008 року [PERSON] зареєстрована в якості індивідуального підприємця на території РФ (а.с. 9). Згідно даних довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 72) та витягів з договорів «Стандарт» (а.с. 6-8), [PERSON] уклала: депозитний договір № SAMDNWFD0070991023201, за яким 14.01.2016 року був відкритий рахунок № [NUMBER] , сума депозиту - 2000 дол. США та депозитний договір № SAMDNWFD0071460595401, за яким 26.01.2017 року був відкритий рахунок № [NUMBER] , сума депозиту - 106000 грн. 00 коп. Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Суд відхиляє доводи позивача про те, що на рахунки, відкриті за депозитними договорами № SAMDNWFD0070991023201 та № SAMDNWFD0071460595401, були покладені її особисті кошти, отримані нею від підприємницької діяльності на території РФ, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці кошти були покладені на депозитні рахунки. Крім того, позивачем не надано доказів щодо розміру коштів, отриманих нею від підприємницької діяльності. Разом з тим, суд звертає увагу, що як зазначив під час судового розгляду відповідач та фактично підтвердила позивач, [PERSON] до з 2010 року перебуває на пенсії, отримує пенсійні виплати, отримував додатковий дохід від реалізації продуктів, вирощених у підсобному господарстві. [PERSON] пенсійні виплати та допомогу в управлінні соціального захисту не отримує (а.с. 12), витрачає кошти на своє лікування, сторони проживали спільно за однією адресою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вклади за депозитними договорами. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вклади за депозитними договорами, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed