Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом у якому просить суд: визнати договір купівлі-продажу частково недійсним, мотивуючи тим, що її дочка [PERSON] отримала в подарунок квартиру в м. Києві яку через деякий час продала. Отримані кошти вона дала їй, для купівлі будинку. В цей період вона проживала в громадському шлюбі з [PERSON], який знайшов в м.Радомишлі будинок і вони вирішили купити цей будинок. Обговоривши з власниками будинку - [PERSON] та [PERSON] всі умови купівлі-продажу, 15.12.2011 року, вони зустрілись у нотаріуса [PERSON] де уклали договір купівлі-продажу будинку №140 в м.Радомишлі по вул. Малій Житомирській. Вона мала намір купувати цей будинок для себе, але її співмешканець [PERSON] погрозами примусив її внести його призвіще в договір купівлі-прождажу, і таким чином він став власником 1\\2 частини будинку. Гроші на купівлю будинку їй дала дочка і [PERSON] не мав жодного відношення до цих грошей, тому не має право на частину будинку, вважає, що даний договір купівлі-продажу був складений проти її волі, тому просить його скасувати в частині виключення [PERSON] з тексту договору як покупця. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у позовній заяві та письмових поясненнях обставини. Відповідач [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилався на викладені у письмових запереченнях обставини. Третя особа - нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що договор купівлі продажу житлового будинку від 15.12.2011 року укладений між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони і з другою сторони між [PERSON] та [PERSON] був укладений згідно чинного законодавства, вона особисто вручила сторонам договору проект договору, сторони його погодили і особисто поставили свої підписи в договорі купівлі-продажу. Ніяких скарг від [PERSON] вона не отримувала. Крім того, і [PERSON] і [PERSON] написали нотаріусу заяви, в яких ствердили, що кошти за які вони купують будинок є їх собистою власністю. Третя особа - [PERSON] суду пояснила, що дійсно вона продала квартиру в м.Києві і гроші дала своїй матері [PERSON] щоб вона купила собі будинок в м.Радомишлі. Пізніше мати їй розповіла, що її співмешканець [PERSON] погрозами змусив вписати його призвіще в договір купівлі-продажу будинку №140 по вул. М.Житомирська в м.Радомишлі. Третя особа - [PERSON] суду пояснила, що дійсно вона разом з своєю сестрою - [PERSON] продали будинок №140 по вул. М.Житомирська в м.Радомишлі. Вони обговорили з [PERSON] та [PERSON] всі умови купівлі - продажу будинку. Ніяких погроз зі сторони [PERSON] до [PERSON] не було, підписували договір всі добровільно. Третя особа - [PERSON] повідомлялася належним чином про місце та час судового розгляду, однак в судове засідання не з'явилася. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що був 15.12.2011 року у нотаріуса [PERSON] коли його дружина з сестрою продавали власний будинок №140 по вул. М.Житомирська. Ніяких скарг або погроз зі сторони покупців не було. З умовами договору погодились всі сторони. Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, рідні сестри [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] а [PERSON] власний будинок №140 по вул. М.Житомирська в м.Радомишлі 15.12.2011 року, сторони уклали у нотаріуса [PERSON] договір купівлі-продажу даного будинку. Договір укладався добровільно без будь-якого примусу. Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до діючого законодавства договора купівлі-продажу укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). З частини 1 статті 229 ЦК України вбачається, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом. З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім того, відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.19 згаданої Постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину (ст. 230 ЦК України). Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Заява відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України, не заслуговує на увагу та задоволенню не підлягає. Доводи позивача та його представника про те, що позивач не був ознайомлений із змістом договору та нотаріусом йому не було розяснено суть і наслідки такого правочину та у звязку із цим він не може бути визнаний дійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому за встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що сторони договору купівлі - продажу від 15.12.2011 року при укладанні даного договору дотримались всіх вимог для укладенні договору, обговорювали всі обставини та умови для його укладення, а тому позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed