Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася 19.05.2016 року в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2611040300:21:008:0200, для будівництва та обслуговування будинку, які знаходяться по [ADDRESS] , зареєстрованого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І. 26.03.2008 р. в реєстрі за №1241 недійсним, скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки на ім`я [PERSON] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою вона разом із своїм чоловіком, який помер в 2000 р. купила в 1966 р. З 2006 р. по 2008 р. за домовленістю із відповідачем, вони проживали разом у спірному будинку. Відповідач дбала про позивача, сплачувала комунальні послуги, допомагала по господарству, підтримувала та робила ремонт будинку. Сторони домовились про те, що укладуть договір довічного утримання в замін на частину її житлового будинку, проте 26.03.2008 р. помилково підписала із [PERSON] договір дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2611040300:21:008:0200, для будівництва та обслуговування будинку, які знаходяться по [ADDRESS] . Про те, що підписаний нею договір є договором дарування, а не договором довічного утримання, позивач дізналася в квітні 2016 року від [PERSON] . Текст договору під час підписання не читала, а повірила словам [PERSON] . Після його підписання відповідач регулярно навідувала позивача, але допомоги вже не надавала. Із квітня 2015 р. за позивачем доглядала [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] її обманула щодо змісту їх домовленостей та не виконала своїх обов`язків щодо довічного утримання, тому просить суд визнати недійсним та скасувати підписаний нею в 2008 р. договір дарування як незаконний через помилку та обман зі сторони відповідача та скасувати державну реєстрацію права власності на ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки на ім`я [PERSON] . На підставі статтей 203, 229 і 717 ЦК України просила позов задовольнити. 02.08.2016 року до суду надійшла інформація про те, що позивач [PERSON] померла, тому ухвалою суду від 08.09.2016 р. провадження у вказаній справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників померлої позивачки. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 02.04.2019р. головуючого суддю - Польську М.В. 07.05.2019 року поновлено провадження по вказаній справі. Ухвалою суду від 23.07.2019 року замінено позивача у позові - [PERSON] на її правонаступника [PERSON] . 04.10.2019 року відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву. Вказала, що позивач є рідною сестрою її матері (тобто тіткою), а [PERSON] з 2015 р. перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення, як одержувач компенсаційних виплат по догляду за [PERSON] , яка досягла 80-річного віку. У відповідача із померлою були дуже хороші родинні відносини, завжди відкликалася на прохання [PERSON] допомогти по господарству і забезпечити необхідними продуктами харчування та ліками. Бачивши безкорисну допомогу зі сторони відповідача, позивач вирішила спочатку посвідчити заповіт на ім`я [PERSON] , а в подальшому наполягла на підписанні договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки. У приватного нотаріуса, що посвідчував договір, [PERSON] особисто прочитала договір дарування. Протягом 2011-2014 рр. у [PERSON] відбулося ряд сімейних обставин, зокрема її онкологічне захворювання, хвороба чоловіка та сина в м.Києві, останній з яких після важкої хвороби безвісти зник, в зв`язку з чим вона не мала можливості постійно знаходиться біля [PERSON] в смт.Ворохта. Водночас, саме [PERSON] наполягла формально укласти договір про надання допомоги [PERSON] , оскільки їй був потрібний страховий стаж та можливість отримання субсидії як соціальному працівнику. Після смерті [PERSON] , [PERSON] проживаючи в м.Києві дозволила [PERSON] здійснювати догляд за будинком в селищі Ворохта, проте остання використала це в своїх цілях та винесла з будинку все цінне майно, а останнім часом чинить перешкоди у користуванні і володінні її майном. Разом із відзивом відповідач подала суду заяву про застосування строків позовної давності та на підставі цього просила відмовити у задоволенні позову. 13.11.2019 року позивач [PERSON] подала суду відповідь на відзив. Вказала, що відповідач [PERSON] не була ніколи прописана та не проживала постійно в смт.Ворохта, матеріальну допомогу для [PERSON] надавала тільки протягом 2007-2008 рр. Вважає, що до даного спору не можна застосовувати наслідки пропуску позовної давності, оскільки померла звернулася з негаторним позовом, померла продовжувала проживати у спірному будинку і на день подачі позову за життя вважала будинок своїм. Правонаступник позивача та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. В подальшому на стадії останньої репліки в судових дебатах 24.03.2020 року представник позивача направив суду заяву про підтримання позову та про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Відповідач та її представники позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, направивши також на стадії останньої репліки в судових дебатах 19.03.2020 року заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно оспорюваного договору дарування від 26.03.2008 р. (а.с.4), [PERSON] подарувала [PERSON] ѕ належного їй житлового будинку [ADDRESS] , який належав їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.1966 р. та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2003р. (а.с.7-8). Як встановлено судом, володіючи Ѕ часткою житлового будинку з господарськими спорудами за договором купівлі-продажу від 03.06.1966р. (придбано подружжям), після смерті чоловіка [PERSON] - [PERSON] у 2000 році, його частка (Ѕ) оформлена була нею у 2003 році тільки в частці - ј у спадщину за законом, а інша частка ј можливо повинна була б бути оформлена на сина подружжя, який на час звернення до суду (зі змісту позову [PERSON] ) пропав безвісти 16 років тому, тобто приблизно у 2000 році. Провонаступник позивача [PERSON] суду зазначила, що претендує на дану частку спадщини за заповітом (1/4 неоформленої), про який буде зазначено нижче. Окрім того, позивач [PERSON] на праві власності володіла земельною ділянкою площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] , на підставі Державного акта, виданого їй 13.12.2007р. (а.с.9). Позивач [PERSON] первісно та її правонаступник [PERSON] після заміни сторони позивача, оспорюють вказаний вище правочин з тих підстав, що позивач не мала наміру укладати саме договір дарування частини житлового будинку, оскільки така була її єдиним житлом. Підписуючи договір, позивач вважала укладеним договір довічного утримання (з пояснень правонаступника), оскільки сподівалася, що відповідач [PERSON] буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу. [PERSON] указувала в позові також і те, що їй не було роз`яснено суть та наслідки договору, а через поганий зір вона не могла прочитати те, що підписує. А отже, відповідач ввела її в оману, замовчавши суть правочину. При цьому, позивач до її смерті жодного разу в судових засіданнях участь не брала і самостійно свої доводи не висловлювала. Тому, суд під час розгляду даної цивільної справи так і не отримав позицію самої позивача [PERSON] . Так, представник позивача [PERSON] - [PERSON] на підтвердження позовних вимог суду пояснив, що у квітні місяці 2016 року, [PERSON] , здійснюючи догляд за перестарілою [PERSON] , яка й надалі проживала у спірному будинку, зачитала договір дарування від 26.03.2008 р. та роз`яснила його суть, зокрема і те, що це не договір довічного утримання. Попередньо, у 2015 році відповідач уже мала намір продати земельну ділянку (чи частину, чи всю під обслуговуванням будинку, і як дізналась [PERSON] про такий намір [PERSON] , представник суду не зазначив, тому такі пояснення судом оцінюються критично). З 2001 року [PERSON] мала важку хворобу, зважаючи на це, віддати будинок позивач не могла, так як проживала у будинку по [ADDRESS] , інших родичів вона не мала. Допитана судом, як свідок, позивач [PERSON] суду пояснила, що дійсно вона у 2016 році роз`яснювала [PERSON] зміст договору, за якою здійснювала з 2015 року догляд, як працівник соціальної служби, після такого роз`яснення і дізналась [PERSON] про обман зі сторони [PERSON] 2010 року відповідач уже не допомагала [PERSON] . На час догляду свідком перестарілої, остання потребувала: принесення води, занесення дров для розпалювання у зимовий період, прочистки подвір`я від снігу, купівлю продуктів, ліків тощо. Як слідує з матеріалів справи, Актом обстеження матеріально-побутових умов, (а.с.17) встановлено, що позивач [PERSON] одинока, перестаріла, хвора жінка, яка не могла сама себе обслуговувати і потребувала сторонньої допомоги, всі комунальні послуги оплачує самостійно. З квітня 2015 р. нею опікується соціальний працівник [PERSON] . В судових засіданнях підтверджено сторонами, що [PERSON] й надалі після договору дарування частини (3/4) житлового будинку залишалась проживати в ньому, оплачувала самостійно комунальні платежі, що підтверджується квитанціями за послуги електропостачання листопад-грудень 2015 р., січень 2016 р. та укладеним договором 2016 р., а також квитанцією за телефон грудень 2015 р. (а.с.18-20). Договір оспорювався позивачем з чотирьох підстав: помилково підписано із [PERSON] договір дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га замість договору довічного утримання через обман останньої; не ознайомлення дарувальником із змістом договору при укладенні; обдаровувана через два роки (з 2010 року) перестала допомагати дарувальнику та проживати з нею; це єдине житло у дарувальника. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.07.2016 року, про що виконкомом Ворохтянської селищної ради Яремчанської міської ради складено відповідний актовий запис №33 (а.с.35). Щодо помилковості підписання спірного договору, не ознайомлення дарувальником із змістом договору при його укладенні, то такі доводи не знайшли підтвердження належними доказами. Як слідує з умов п.9, 10, 17 вказаного договору дарувальник свідчив про те, що укладання цього договору не пов`язане з виконанням обдаровуваного будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз чи в майбутньому; сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування. Зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладання вказаного договору. Водночас, як вже зазначено вище п.15 цього договору містить зобов`язання обдаровуваного надати право довічного користування дарунком самому дарувальнику. Як слідує зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч.1 ст.215 ЦК). Згідно з ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі. На цій саме підставі можуть бути визнані недійними правочини, вчинені в т.ч. під впливом помилки (ст. 229 ЦК), обману (ст. 230). Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення За змістом ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно правил ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Ознакою обману (за ст.230 ЦК України) , на відміну від помилки (за ст.229 ЦК України), є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Тому, в даному спорі суд зобов`язаний встановити наявність волевиявлення особи (позивача) за ч.3 ст.203 ЦК України і саме ця підстава, зазначалась стороною позивача, а в подальшому її правонаступником, для вирішення спору судом. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач (за життя) зазначала, що укладаючи оспорюваний договір сподівалась, що через похилий вік відповідач буде її доглядати і допомагати матеріально. Про укладення саме договору дарування та порушення її прав власності позивач дізналася тільки в квітні 2016 року від [PERSON] . Заяви щодо поновлення строку позовної давності, яка пропущена з поважних причин через незнання факту підписання саме договору дарування не подавала, вважаючи що строки не застосовуються у даному спорі судом, оскільки це негаторний позов (хоча такий не є негаторним, і предметом спору не є усунення перешкод в користуванні майном). Суд вирішуючи даний спір зазначає, що особа, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі доказів наявність обставин, що вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна за договором дарування та продовження проживання в квартирі після укладення договору. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає і за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, і одночасно й за такими обставинами як вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна за договором дарування та продовження проживання в будинку після укладення договору. І лише у разі встановлення цих обставин, норми ч.1 ст.229, ст.203 та ст.717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Виходячи зі змісту обох статей 203 та 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його умов. Суд для дослідження обставин наявності обману чи помилки (в позові поєднюється обидва елементи недійсності правочину) допитав нотаріуса, як свідка та отримав пояснення сторони договору - обдаровувану [PERSON] Свідок [PERSON] , будучи нотаріусом при посвідченні оспорюваного правочину, суду пояснив, що укладення договору дарування не відбувається спонтанно, а сторони попередньо узгоджують умови договору, проводиться спочатку розмова з дарувальником, роз`яснюється що таке договір дарування і його наслідки, роз`яснюється перелік підготовки для укладення документів, в т.ч. отримання довідки в ОБТІ, отримання нормативної грошової оцінки на земельну ділянку, які видаються при цьому тільки власнику різними установами, пред`явлення нотаріусу всіх документів на право власності на майно у день укладення, після чого складається проект договору, який опрацьовується дарувальником та роз`яснюється йому умови з оголошенням таких. Після чого, аж з`ясовується думка обдаровуваного. Примірники оригіналів видаються обом сторонам, які вправі навіть після укладення, повторно і неодноразово ознайомитись з договором. При цьому, свідок зазначив, що договір дарування та договір довічного утримання має різне оподаткування при укладенні, тому однозначно поняття договору дарування чи іншого договору роз`яснюється особі, яка має намір розпорядитись власним нерухомим майном чи його часткою. Відповідач [PERSON] та її представники суду пояснили, що з 2006 року тітка [PERSON] (сестра мами) запропонувала з нею проживати, на що племінниця погодилась. Жили разом, все робила племінниця, і в 2008 році тітка забажала укласти договір дарування. [PERSON] запропонував нотаріуса в м.Яремче, тітка сама була у нотаріуса спочатку, а потім і вдвох. Тітка самостійно отримувала документи в ОБТІ та інших установах. Чула як нотаріус роз`яснював умови договору дарування, роздруковував проект договору. [PERSON] читала завжди самостійно, хоча і в окулярах через вік. Отримали також сторони оригінал договору на руки від нотаріуса. Сама [PERSON] не була стороною договору, як і її представник [PERSON] , тому твердження про помилку зі сторони дарувальника (яка померла) про умови та зміст договору, чи обман зі сторони обдаровуваної, є голослівними і не підтвердженими належними доказами. Водночас, у разі наявності б у неї помилки, не враховано стороною позивача за нормами ст.229 ЦК України, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Будучи соціальним працівником з 2015 року (за інструкцією соціального працівника 2 рази на тиждень по 2 години, тобто 4 години в тиждень) та доглядаючи з цього часу за [PERSON] , [PERSON] не володіла достеменно про важкий стан дарувальника у 2008 році. Так, дійсно згідно медичної карти (а.с.163-170) [PERSON] (померла у віці 88 років) в період з 06.03.2008р. по 18.03.2008р. перебувала на стаціонарному лікуванні Ворохтянської лікарні (хворіла на серце та тиск), та виписана додому у покращеному стані (а.с.167). При цьому, надана копія довідки від 30.03.2016р. (не засвідчена стороною позивача, і не надано оригінал такої для звірки судом) про те, що [PERSON] перебувала на лікуванні саме з 15.03 по 27.03.2008р.(а.с.16) по перше, суперечить засвідченій лікувальним закладом копії медичної карти, по друге договір укладено 26.03.2008р., що унеможливлювало б його укладення у нотаріуса при стаціонарному лікуванні. Періодичне ж лікування, як вбачається з даного доказу - медичної карти, хвора проходила з 1990 року, а з 2001 року майже щороку. При цьому, [PERSON] оформила 07.04.2016 року заповіт, посвідчений секретарем селищної ради (а.с.36), згідно якого заповіла земельну ділянку площею 0.2707 га [PERSON] , а все інше майно - на [PERSON] . Остання зверталася до Яремчанської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарською будівлею [ADDRESS] , проте постановою державного нотаріуса від 12.05.2017 р. вих.114/02-31 їй було відмовлено, оскільки не представлено правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.75). Окрім того, [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0.1210га - а.с.76), тобто заповітом, укладеним [PERSON] після 8 років після оспорюваного договору, тому доводи про її важкий стан на час укладення у 2008 р. договору дарування, є припущенням сторони позивача, не підтвердженим належними доказами. Доводи ж сторони позивача про те, що дарувальник [PERSON] не могла подарувати свою частку житлового будинку через те, що й надалі там залишалась проживати та несла утримання по комунальних послугах (докази надані тільки за деякий період), спростовується тим, що умовами договору дарування сторони договору передбачили надання обдарованою права довічного користуванням дарунком дарувальнику - пункт 15. Разом з тим, підстава недійсності договору дарування через намір дарувальника й надалі там проживати, не вірна, оскільки позивач не вказала, яким чином втрачена така можливість проживання після укладення договору, з врахуванням пункту 15 договору, та наявності у неї ще ј частки, яка не була оформлена жодним спадкоємцем (ні нею як дружиною, ні її сином) після смерті співвласника у 2000 році. Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування - п.15 випливає, що сторони договору домовились про встановлення так званого сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеним будинком, зокрема його ѕ часткою. Таке поняття міститься і в нормах ст.401, 403 ЦК України. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України. Саме таку правову позицію висловив і ВС у постанові від 12.09.2018 року (справа №335/8252/14-ц). Досліджуючи наявність усвідомлення дарувальника щодо предмета договору дарування та уявлення дарувальника про його природу, суть, зміст та досягнуті умови зазначені в договорі, суд дослідив докази, наявні в цивільній справі, та надав оцінку і отриманим поясненням. Так, у позові зазначено про те, що відповідач [PERSON] ще до договору дарування, поміняла в житловому будинку вікна на євро-вікна, поміняла розетки, завезла побутову техніку, відремонтувала криницю, привезла щебінь на певні роботи, запланувала проведення водопостачання в будинок. Про це не заперечила і правонаступник позивача - [PERSON] . Відповідач та її представники суду пояснили, що дійсно два роки проживали спільно племінниця з тіткою, як до укладення спірного договору, так і після відповідач придбавала необхідні речі для покращення умов проживання тітки, зокрема придбавала дрова на зиму 2008 р.-2009р. (а.с.98), придбавала побутову техніку, в т.ч. для водопостачання з криниці (а.с.102-103), замінила вікна та двері у жовтні 2008 року (а.с.104-105), поміняла електропроводку, обладнала погріб, перекрила покрівлю будинку (про деякі роботи проведені відповідачем містяться дані у її заяві від 09.08.2017р. до Ворохтянської селищної ради - а.с.129-131, та не заперечується стороною позивача). У 2010 році відповідач [PERSON] тяжко захворіла (онкологічне захворювання), і як наслідок вона проходила лікування в м.Києві (а.с.110-111,113-116), таке тривало періодично до 2019 р. Тітка знала про це, як пояснила суду відповідач, і з співчуттям і розумінням до цього поставилась. У 2013 р. захворів в м.Києві також син відповідача [PERSON] і проходив відповідне лікування (а.с.106-107, 109, 126-128), а з липня 2014 року син [PERSON] пропав безвісти (а.с.108). Всі ці події спонукали її перебувати у м.Києві з 2010 року (перед поїздкою з її слів закупила продукти тітці і залишила кошти на певний період часу) по час смерті тітки у 2016 р., та нести особисті витрати на потреби власної сім`ї. Ставлення тітки до племінниці змінилося тільки у 2015 році, з часу коли соціальний догляд було розпочато [PERSON] , і як пояснила відповідач, тітка почала уникати спілкування з нею. Тому, доводи сторони позивача, що відповідач перестала допомагати тітці з 2010 року підтверджуються як поважністю зосередження відповідача на особистих проблемах, так і тим, що за договором дарування відповідач не мала обов`язку утримування дарувальника, такий обов`язок виникає саме при укладенні договору довічного утримання, який сторони як з`ясовано судом не укладали і не мали наміру на укладення. Свідок [PERSON] зі сторони позивача (батьки свідка проживали по сусідству з [PERSON] ) підтвердив суду те, що [PERSON] жила і помагала [PERSON] - перекрила будинок, поміняла вікна, двері, зробила ремонти, завезла щебінь, а потім перестала, причини чому - не знає. Свідок підтвердив ,що померла була дуже розумна і свідома до останнього часу смерті, мала утримання держави (пенсію), ослабла вже перед смертю. Свідок [PERSON] (сторони відповідача, померла [PERSON] була хресною мамою свідка) також підтвердила факт допомоги відповідача своїй тітці (приготування їжі та закрутки на зиму, перекриття будинку, копання криниці, та інші роботи як до договору, так і після договору дарування). Коли з`явилась по соціальному догляду [PERSON] , то [PERSON] змінилась, зі свідком також перестала спілкуватись, була негативно налаштована проти всіх, [PERSON] часто закривала [PERSON] в будинку і ніхто не міг зайти. [PERSON] розказувала за життя про дарування [PERSON] частини будинку, зазначивши, що якщо появиться її син [PERSON] , який пропав, то саме [PERSON] надасть йому житло в будинку і допоможе. Аналогічні покази дала і свідок [PERSON] , при цьому також зазначивши, що за день до смерті [PERSON] , вона була у неї, і та їй сказала, що хоче подати до суду щодо оскарження дарування, але свідчити проти [PERSON] свідку не потрібно, бо [PERSON] посварилась з своїм чоловіком і хоче жити у будинку [PERSON] , і та не проти, щоб з нею хтось проживав. [PERSON] знала про хворобу племінниці (відповідача у справі), бо через телефон свідка спілкувалась тітка з племінницею. До часу смерті [PERSON] себе сама обслуговувала. Отже, з врахуванням того, що з часу звернення до суду з позовом суд не отримував жодних пояснень за життя позивача, а отже її позиції стосовно обставин, як саме відбувалося укладання правочину не встановлено, суд першочергово оцінює ті докази, які надані особою, яка мала змогу з`ясовувати наміри та бажання перед його укладенням (нотаріус та відповідач як сторона договору), при цьому що інших осіб - правонаступника позивача по справі [PERSON] при такому з`ясуванні волевиявлення дарувальника не було. Тому суд, з врахуванням норм ч.3 ст.203 ЦК України прийшов до ствердного переконання, що волевиявлення учасника правочину [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, не було ні обману за ст.230 ЦК України зі сторони відповідача, як зазначено в мотивах позову, ні не встановлено помилки за ст.229 ЦК України з вищевказаних підстав, на спростування чого інших доказів матеріали справи не містять. Цей висновок суду випливає і з тих ще обставин, що позов [PERSON] було подано аж у травні 2016 року, тобто через 8 років після його укладання, при цьому, що такий примірник договору у неї був після укладання. Правонаступник позивача ствердила, що тільки у 2016 році вона роз`яснила зміст правочину позивачу, однак суд приходить до переконання, що саме позивач зберігаючи договір мала можливість будучи цілком усвідомлюючою та при повній пам`яті (що підтвердили сторони) повторно і неодноразово ознайомлюватись і читати договір. Пропущення строку оскарження договору дарування від 26.03.2008 року просив застосувати відповідач. Водночас, зважаючи, що суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, заява відповідача про пропущення строку давності не береться до уваги. В підсумку всього вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову за недоведеністю, оскільки не встановлено - ні наявність помилки зі сторони дарувальника чи обману зі сторони обдаровуваної, так і наявність волевиявлення позивача на укладення саме такого правочину як договір дарування. Позивач розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін. При цьому, мотиви правочину, як наприклад допомога обдаровуваного дарувальнику, що доводилось перед судом стороною позивача, за нормами ст.229 ЦК значення не мають, хоча судом і встановлено саме наявність такої допомоги від обдаровуваного й надалі до часу проживання дарувальника в селищі Ворохта до 2010 року. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed