Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,при цьому зазначила,що вона є власником житлового будинку за [ADDRESS].Також зазначила про те,що в згаданому будинку,крім неї,зареєстрований як квартиронаймач - [PERSON],[INFO],бувший чоловік,з яким вона шлюб розірвала в 2007 році і який зі згаданого часу спочатку близько 9 років відбував покарання,пов»язане з позбавленням волі,а потім переїхав на постійне місце проживання в с.Макалевичі Радомишльського району Житомирської області до своєї матері. Хоча останні десять років Відповідач в її будинку не проживає,однак до даного часу він значиться зареєстрованим в її власному будинку,що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своєю власністю та перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги,а тому просила суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та зняття його з реєстраційного обліку. В судовому засіданні Позивачка [PERSON] з»явилася,заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити,при цьому надала пояснення на підтримання позову. В судовому засіданні Відповідач [PERSON] не з»явився,про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином,причину неявки не зазначив,заяв та клопотань не надіслав,а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних доказів. Суд, вислухавши пояснення Позивачки у справі,дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено,що [PERSON] та [PERSON] з 1981 року по листопад 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі і під час згаданого шлюбу придбали(купили) за спільні кошти житловий будинок за [ADDRESS]. Вироком Радомишльського районного суду в Житомирській області від 06 червня 2011 року за вчинення проти [PERSON] злочинів, передбачених ст.15 ч.2,ст.115 ч.1 КК України [PERSON] було засуджено на 7 років позбавлення волі та з врахуванням Ухвали апеляційного суду Житомирської області стягнено на користь потерпілої [PERSON] з засудженого [PERSON] грошові кошти в сумі 7 294,55 грн. матеріальної шкоди та 35 000,00 грн.за завдану моральну шкоду, всього - 42 294,55 грн. За Рішенням Радомишльського районого суду в Житомирській області від 11 вересня 2012 року житловий будинок за [ADDRESS] був визнаний спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] в розмірі по 1/2 ід.частині кожному. Своє право на 1/2 ід.частину згаданого будинку [PERSON] реалізувала належним чином та зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речовиї прав на нерухоме майно (а.с.10). В рахунок погашення заборгованості по сплаті грошових коштів за завдану [PERSON] злочином [PERSON] шкоду начальником ДВС в Радомишльському районі [PERSON] була передана стягувачеві [PERSON] 1/2 ід.частина житлового будинку за [ADDRESS],яка належала на праві власності боржнику [PERSON] і таким чином стала власником цілого житлового будинку,що підтверджується Свідоцтвом від 05 травня 2014 року,виданим приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу Мельниченко Н.М.(а.с.11). Позивачка в суді зазначила про те, що в належному їй на праві власності будинку Відповідач [PERSON] не проживає з 2007 року і з того часу будь-яких претензій до неї з приводу права власності на будинок немає.Даний факт не заперечується і Відповідачем. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням. У відповідності до ст. 116 ЖК України передбачено, що виселення без надання іншого жилого приміщення можливо у випадках: 1)руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; 2)використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; 3)систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів; 4)незаконного зайняття жилого приміщення; 5) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправо-мірних дій осіб, які одержали ордер. Беручи до уваги висновки Верховного Суду України викладені у відповідній Постанові та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців,цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,а в разі спору - судом. Як встановлено судом та не заперечуєтьтся сторонами у справі,Відповідач [PERSON] на протязі більше семи років відсутній як постійно проживаючий за адресою: [ADDRESS] при цьому йому власник будинку не створювала для цього перешкод,сам Відповідач ні до [PERSON] ані до суду з заявою та позовом з приводу будинку не звертався. Приймаючи до уваги викладене та оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази,суд приходить до висновку проте,що Відповідачем порушені законні права Позивачки на володіння та розпорядження власним майном,що є підставою для задоволення позовних вимог. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку,що [PERSON] надала суду відповідні аргументи та докази на підтвердження своїх позовних вимог,а тому суд вважає заявлені позовні вимоги останньої правомірними,а їх задовольняє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved