Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що 27 травня 2006 року вона уклала шлюб з [PERSON], який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції, запис № 234. Зазначає, що стосунки між нею та відповідачем суттєво погіршились, подружня довіра закінчилась, вони почали жити окремо, це все в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Також вказує, що у них є спільні діти, які знаходяться з нею. На примирення вона не згідна. Пояснює, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить правам та інтересам як її, так і відповідача. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу - немає. Зазначає, що спір про розмір аліментів буде заявлений в наказному провадженні. На підставі вищезазначеного просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати та стягнути із [PERSON] на її користь всі документально підтвердженні судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак, через канцелярію суду 05.06.2018 року подала заяву про розгляд справи без її участі. Водночас, в заяві зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак, подав 05.06.2018 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що позов визнає, просить задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2006 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище Савко), [INFO], було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 27.05.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 234, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 015611, виданим 27.05.2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ № 136812, виданим 15.04.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, де його батьками значаться сторони у справі [PERSON] та [PERSON] та дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ № 167724, виданим 25.06.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, де його батьками значаться сторони у справі [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони тривалий час сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем та не бажає з ним проживати. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Позовних вимог щодо поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved