Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна боржника. В судове засідання позивач не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити, справу слухати в його відсутність та без фіксації технічними засобами. В судове засідання представник відповідача не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази, суд вважає, що позов підлягає по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що на примусовому виконанні у Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1859, виданого 29.10.2004 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 2055 грн.. В ході примусового виконання вказаного виконавчого листа Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] вул.Франко 3/7, м.Білгород-Дністровський, Одеської області згідно постанови серії АА №163650 від 15.11.2004 року. Позивачці стало відомо, що вказана заборгованість [PERSON] була погашена в повному обсязі на користь [PERSON]. 11 січня 2004 року [PERSON] помер. Таким чином, виконавче провадження підлягало завершенню з двох підстав: - фактичного виконання рішення суду та у звязку зі смертю боржника. Статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» було встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону України «Про виконавче провадження», припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Згідно витягу з єдинного реєстру заборони відчудження обєктів нерухомого майна станом на 14.02.2017 рік міститься запис про наявне обтяження, реєстраційний №1548401 відносно [PERSON], внесене на підставі постанови Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції від 15.11.2004 року, обєкт обтяження: інше, все майно, адреса: [ADDRESS], власник: [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якої, зокрема увійшла, квартира [ADDRESS] та інше рухоме майно. Позивачка [PERSON] на підставі заповіту від 09.07.2002 року, зареєстрованого у реєстрі за №3887, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу являється спадкоємцем усього майна померлого, де б воно не було і з чого б воно не складалось. У визначеному законом порядку, позивачка звернулась до Першої Горлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та оформлення належним чином права на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON]. Нотаріусом, при вчиненні відповідної нотаріальної дії було виявлено наявність внесеного до єдинного реєстру заборони відчудження обєктів нерухомого майна обтяження та роз'яснено, що нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину через наявність накладеного арешту на все майно [PERSON]. Таким чином, позивачка, як спадкоємець за заповітом, не маю можливості оформити на себе спадкове майно у визначеному законом порядку, саме у звязку з наявністю арешту на все майно спадкодавця - [PERSON]. При цьому, станом на теперішній час стосовно [PERSON] у Білгород-Дністровському міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчі провадження відсутні та з 2007 року на виконання не подавались, що підтверджується листом від 09.03.2017 року №4067/22-27. Вказаний арешт майна, порушує права позивачки, в звязку з чим вона змушена звертатись з позовом до суду, з метою реалізації своїх законних прав власності як спадкоємця за заповітом. Відповідно до 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За вимогами ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст.114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ч.1 ст.321 ЦК України. Згідно ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Outcome: approved