Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивує тим, що позивач купив дану квартиру у [PERSON] 01.08.2011 р., ніяких осіб у помешканні на момент укладання договору купівлі-продажу не було зареєстровано та ніхто не проживав, але в подальшому з'ясувалося, що в квартирі зареєстровані відповідачі, які не проживають в даному помешканні, цих осіб не знає та реєстрація даних осіб завдає додаткових витрат, а тому в порядку ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в розпорядженні квартирою шляхом зняття з реєстрації та визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачі в судові засідання 13 і 21 лютого 2014 року не з'явилися, про час та місце розгляду справу сповіщалися належним чином. Співвідповідачі [PERSON] і [PERSON] причин неявки суду не повідомили. Щодо причин повторної неявки відповідача [PERSON], його представник адвокат [PERSON] подала до суду заяву з проханням перенести розгляд справи через її зайнятість, а також і її довірителя, у інших судових засіданнях, проте будь-яких доказів про це, в додатку до заяви подано не було. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи також повідомлявся належним чином. Виходячи з наведеного, зважаючи на вимоги ст.169 і ч.1 ст.224 ЦПК України, суд знаходить, що є всі умови проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідачів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються ст.ст. 203, 215, 228, 391 ЦК України, ст. 71 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України». 01 серпня 2011 року між гр. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В даній квартирі відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не проживають з початку 2010 року, що встановлено актом від 15.12.2012 року. Станом на 13.07.2011 року в квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою ЖБК «Космос» від 13.07.2011року, а вже станом на 24.07.2012 року в квартирі зареєстровані сім'я [PERSON] та сім'я [PERSON]. Співвідповідач [PERSON] був власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2004 року. Спірна квартира передана в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язань по договору кредиту № 114-08кЖт від 29 серпня 2008 року. 04 лютого 2009 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], згідно договору іпотеки від 29.08.2008 року. 17 листопада 2009 року видано свідоцтво на ім'я [PERSON] щодо спірної квартири на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки. В подальшому дану квартиру продано гр. [PERSON], а вже 01 серпня 2011 року продано позивачці [PERSON]. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову (неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі), якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 3 ЦПК України усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. У той же час порядок реєстрації місця проживання, у тому числі зразок заяви про реєстрацію, визначено Постановою КМУ «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні» від 28 липня 2004 року №985. Оскільки, відповідачі не є сторонами оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, і ними, у відповідності до заперечень, не доведено обставин порушення при укладенні правочину публічного порядку та порушення їх прав, всі попередні правочини щодо переходу права власності на спірну квартиру на день розгляду справи є дійсними, а тому виходячи з викладеного, обставини зазначені відповідачами у письмових запереченнях на відмову у позові, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Також судом береться до уваги, що відповідачі не є власниками та не є наймачами спірної квартири, як вказувалось, з 2010 року не проживають в спірній квартирі, ними не укладено відповідного правочину про порядок користування квартирою. Конституція України у статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Зі змісту статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, Пленум Верховного суду України, в свої постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Все вищевикладене на думку суду об'єктивно підтверджує позицію позивача про факт відсутності відповідачів на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, а тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за умов застосування вимог ч.8 ст.8 ЦПК України і ст.391 ЦК України, підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про зобов'язання ВГІРФО Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області зняти з реєстрації відповідачів, у ній необхідно відмовити, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для органів Державної міграційної служби (на даний час) для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У випадку ж відмови УДМС в Житомирській області у знятті особи з реєстрації, спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Згідно ст.ст.10,11,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. В іншій же частинні вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 107,30 грн. в дольовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: partial