Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом до Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області та просить визнати незаконним та скасувати рішення Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 1054 від 24 травня 2019 року в частині скасування пункту 3 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 63 від 19 квітня 2017 року. Позов мотивує тим, що на підставі пункту 3 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 63 від 19 квітня 2017 року їй було видано ордер на право зайняття однокімнатної службової квартири [ADDRESS] загальною площею 39,2 м кв., склад сім`ї дві особи. 24 травня 2019 року Долинською міською радою Долинського району Кіровоградської області прийнято рішення № 1054 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 19 квітня 2017 року № 63» з тих підстав, що при розподілі службового житла недотримані вимоги чинного законодавства України, службове житло розподілене особам, які займають посади, що не входять до Переліку категорій працівників, яким можуть бути надано службові приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 1988 року № 37. [PERSON] вважає, що спірне рішення відповідача порушує її права, а таму просить визнати його незаконним та скасувати. Долинська міська рада Долинського району Кіровоградської області не надіслала до суду відзив на позовну заяву. Державним підприємством «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» надіслано до суду пояснення щодо позову. Вважає є підстави для задоволення позову. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак її представник [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують повністю. Представник Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив. Представник Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» у судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до чч. 1, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 63 від 19 квітня 2017 року, зокрема, видано ордер на право зайняття [PERSON] та членами її сім`ї однокімнатної службової квартири [ADDRESS] загальною площею 39,2 м кв., склад сім`ї дві особи (а. с. 5). На підставі вищезазначеного рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 63 від 19 квітня 2017 року [PERSON] видано ордер [NUMBER] на службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). Згідно з ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР (в редакції 1983 року) на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 123 ЖК УРСР (в редакції 1983 року) порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. За змістом ст. 61 ЖК УРСР (в редакції 1983 року) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Отже, ордер на службове житлове приміщення дає підстави особі на ім`я якої видано ордер та членам її сім`ї користуватися службовим житловим приміщенням. Рішенням Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 1054 від 24 травня 2019 року скасовано рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 63 від 19 квітня 2017 року (а. с. 6). Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до пунктів 15, 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень; прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Згідно з підпунктом 1 пункту а) ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Частинами 9 та 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Водночас у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою встановлено, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органам місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. [PERSON] на підставі рішення № 63 від 19 квітня 2017 року отримала ордер на вселення у службове житлове приміщення, тобто це рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його використання, а тому не може бути в подальшому скасоване органом місцевого самоврядування. Вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним. Ця конвенція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу. Рішенням Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року № 44277/98 у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого протоколу «Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Отже, у цьому випадку, скасування рішення виконавчого комітету та як наслідок позбавлення позивачки права користування квартирою через можливі неправомірні дії посадових осіб, які приймали участь у винесенні рішення про видачу ордера, порушує справедливу рівновагу між інтересами держави та правами позивачки, що є неприпустимим та свідчить про незаконні рішення. Як передбачено положеннями ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст. 16 ЦК України визначено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті). Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Із системного аналізу зазначених положень убачається, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права. Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 820/7173/16, провадження № 11-613апп18. З огляду на вищезазначене, спірне рішення відповідача є незаконним та підлягає скасування, тобто цей позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved