Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідачки 165178,20 грн. боргу за договором про надання юридичних послуг № 125/7-2013 від 19.01.2013 року, 144114,40 грн. інфляційних витрат, три відсотки річних від суми боргу, що складає 12598,80 грн., 157742,91 грн. пені, 609,65 грн. витрат на проїзд в судові засідання та 4810 грн. судових витрат. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 19.01.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір № 125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі. Відповідно до умов договору вона взяла на себе обов'язок, на платній основі надавати юридичну допомогу та представляти інтереси матері відповідача - [PERSON] в Печерському районному суді м.Києва у цивільній справі №2-3215/12 за її позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 2/3 частин квартири, а відповідач зобовязалась оплатити послуги адвоката протягом строку розгляду справи рівними частинами по 4000 грн на місяць на загальну суму 32500 грн., а за досягнення позитивного рішення по справі (визнання права власності на частину квартири, укладення мирової угоди на умовах, що прийняті позивачем) оплатити додаткову винагороду у розмірі 10% від суми, що становить експертну вартість частини квартири [ADDRESS], що була предметом спору у суді. Вона свої зобовязання за договором виконала повністю, Печерським районним судом м. Києва 04.02.2014 року у справі №2-3215/12 було ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] Однак, відповідач відмовилась від підписання акту прийому-передачі наданих послуг та категорично відмовилась від сплати 10% від суми, що становить експертну вартість 2/3 частини квартири [ADDRESS] А в м. Києві - 165178,20 грн., визначену згідно звіту про оцінку ТОВ «Альфкта-Івелейшн груп» від 31.10.2013 року.З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача вказану суму боргу за договором. Крім цього, на підставі п.4.7 договору просить стягнути з відповідача пеню за недотримання строків оплати наданих послуг в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, яка за період з 15.02.2014 року до 30.08.2016 року складає 157742,91 грн. Також позивач, посилаючись на положення ст.625 ЦК України, просить стягнути з відповідача на її користь 144114,40 грн. інфляційних витрат і три відсотки річних від суми боргу, що складає 12598,80 грн. Не погодившись з зазначеним позовом, відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, яку в подальшому уточнила і згідно поданої нею заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст.31 ЦПК України просить визнати недійсним договір № 125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі, укладений 19.01.2013 року між нею та адвокатом [PERSON] та [PERSON] В обгрунтування зустрічного позову посилається на те, що позивач при укладенні вказаного договору ввела її в оману щодо істотної умови договору, а саме щодо порядку визначення та сплати вартості юридичних послуг. Вважає, що даний договір вчинений не уповноваженою особою, адвокат [PERSON] домоглася його підписання шляхом обману, ніякої необхідності укладати договір з нею, а не із [PERSON], яка була стороною у цивільній справі №2-3215/12, яка розглядалась Печерським районним судом м.Києва, не було, оскільки вона не є клієнтом за таким договором в розумінні ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Крім того, умови даного договору є несправедливими та порушують її права, а розмір гонорару [PERSON] не відповідає результату її роботи. Зазначає також, що [PERSON] не надала жодних послуг, як адвокат, здійснювала представництво інтересів [PERSON] у цивільній справі №2-3215/12 на підставі довіреності як фізична особа. Спірний договір не спричинив для неї настання реальних правових наслідків, які ним обумовлені, оскільки вона не була стороною у справі, яка розглядалась Печерським районним судом м.Києва. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], яким просить визнати недійсним договір № 125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі, укладений 19.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Заявлений позов обґрунтовує тим, що не уповноважувала свою дочку [PERSON] на укладення даного договору з [PERSON] про надання їй юридичних послуг, такий було укладено без її згоди, вона не знала про зміст цього договору і не бажала його укладення. Зазначає, що оскаржуваний договір був непотрібний, оскільки адвокат [PERSON] представляла в суді її інтереси за довіреністю. Вважає, що даний договір є недійсний, як такий, що не створює реальні правові наслідки для неї. В судовому засіданні позивач і її представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, проти зустрічного позову і позову третьої особи заперечили. При цьому, позивач доповнила, що 20.09.2012 року [PERSON] видала на її імя довіреність на ведення справи і дала згоду про надання юридичних послуг. Свою роботу вона виконувала належним чином, готувала позовну заяву, приймала участь у справі № 2-3215/12, яка розглядалась в Печерському районному суді м.Києва, надаючи правову допомогу [PERSON] у формі представництва.Видача довіреності на її імя була викликана не лише участю у розгляді цивільної справи, а також необхідністю виконувати дії по прийняттю спадщини [PERSON] в органах, що вчиняють нотаріальні дії. 19.01.2013 року вона перерахувала [PERSON] кошти в сумі 384838 грн. - частину спадкового майна, отриманого після смерті [PERSON], при цьому особисто була присутня і відповідач, яка приїхала в м.Київ і тоді ж вони підписали оспорюваний договір №125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі. Оскільки оплачувати її послуги, як адвоката, виявила бажання [PERSON], тому договір від 19.01.201З року було укладено саме з нею. Своїзобовязання за договором вона виконала повністю, 04.02.2014 року Печерським районним судом м. Києва у справі №2-3215/12 було ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON], однак відповідач відмовилася від сплати 10 % від суми, що становить експертну вартість частини квартири на вул.Грушевського, 34-А у м.Києві. Просить задовольнити позов, з урахуванням збільшення позовних вимог. Щодо зустрічного позову та позову третьої особи [PERSON], то в задоволенні таких просить відмовити за безпідставністю, оскільки договір про надання послуг сторони уклали добровільно, відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст.627 ЦК України, при цьому відповідача було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість послуг, строк оплати послуг, що вона засвідчила своїм підписом. Оспорюваний договір є договором на користь третьої особи, за яким зобов'язана сторона (боржник адвокат [PERSON]О.) повинна була вчинити дію не на користь другої сторони (відповідача [PERSON]В.) за договором (кредитора), а на користь третьої особи ([PERSON]В.), яка не брала участі в укладенні договору. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] зустрічний позов та позов третьої особи підтримав, а проти позову [PERSON] заперечив. В обґрунтування такої позиції зазначив, що [PERSON] вважає, що укладення оспорюваного договору безпосередньо стосується її матері [PERSON], тому зазначає про свою незгоду з його умовами, зокрема, ніякої необхідності укладати договір не з [PERSON] не було, адвокатові потрібно було укласти договір особисто із [PERSON] Відмітив також, щоб адвокатська діяльність здійснювалася на підставі договору, цей договір треба задіяти в роботі, тобто залучити до матеріалів справи, відшкодувати по ньому затрати на правову допомогу тощо, проте цього [PERSON] зроблено не було. З самого початку розгляду справи у Печерському районному суді м.Києва і до ухвалення судом рішення [PERSON] представляла інтереси [PERSON] у цивільній справі за довіреністю як представник, не надаючи жодних юридичних послуг [PERSON], була допущена до справи як представник на підставі довіреності. Вважає, що [PERSON] не здійснила жодних дій та не надала жодних послуг як адвокат на виконання Договору № 125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі, а фактично мало місце виконання договору доручення, про що свідчить факт видачі на імя [PERSON] довіреності. При цьому, виконана [PERSON] робота є стандартною для такого роду справ, як цивільна справа № 2-3215/12, коли рішення суду ґрунтується на висновках почеркознавчої експертизи і все. Звернув також увагу на те, що клієнтом згідно ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є фізична або юридична особа, в інтересах якої здійснюється адвокатська діяльність, тобто в даному випадку - [PERSON], тоді як в оспорюваному договорі клієнтом значиться [PERSON] Щодо передбаченою договором додаткової винагороди, яку позивач просить суд стягнути із відповідача, зазначив, що ст.33 «Правил адвокатської етики» зазначає, що єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Додаткова винагорода ні адвокатським законом, ні правилами адвокатської етики не передбачені. У п. 4.4 договору не зазначено, що таке позитивне рішення і з моменту прийняття рішення судом якої інстанції воно стане позитивним для клієнта. У договорі не прописані строки виплати додаткової винагороди, відповідно - не зрозуміло, коли наступило право вимоги за цим договором, за який період часу (кількість днів) [PERSON] необхідно сплатити суму боргу, інфляційні витрати, 3% річних від суми боргу та пеню. Не зрозумілим також у п.4.4 договору є поняття «експертна вартість» частини квартири, від якої слід сплатити 10 % додаткової винагороди, оскільки Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», на підставі якого проводиться оцінка майна, не містить поняття «експертна вартість». 31.10.2013 року [PERSON] від свого імені та за власний рахунок провела у ТОВ «Альфета [PERSON]» оцінку квартири [ADDRESS] та 2/3 її частин. Метою оцінки у висновку зазначено: визначення ринкової вартості нерухомості для вчинення нотаріальних дій. Із змісту висновку оцінювача випливає, що його було запрошено [PERSON], відповідно, плату за роботу здійснено на підставі укладеного договору, стороною якого не був ніхто із [PERSON]. Строк дії звіту про оцінку дійсний до 31.01.2014 року. Вказаний висновок [PERSON] через канцелярію Печерського районного суду м.Львова подала для долучення до матеріалів справи 03.02.2014 року за один день до винесення рішення. Насправді, ніякої необхідності в оцінці квартири для суду не було, оскільки на момент подачі позову з урахуванням його ціни, позивачем було сплачено максимальну ставку судового збору і при відкритті провадження у суду не виникло жодних питань як до вартості квартири, так і до суми судового збору, тому твердження [PERSON] про те, що висновок про оцінку квартири був досліджений судом під час розгляду справи, не відповідає дійсності. У самому тексті рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року немає жодної згадки про вартість квартири, так само як і про висновок оцінювача. Представник третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] - [PERSON] проти позову [PERSON] заперечила, а позов [PERSON] та зустрічний позов підтримала. Підтримала доводи і пояснення представника відповідача, крім цього зазначила що [PERSON] як адвокат у Печерському районному суді м. Києва по захисту прав [PERSON] не працювала, адвокатську діяльність на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у Печерському районному суді м.Львова [PERSON] на підставі договору про правову допомогу [PERSON] не здійснювала, а була її представником. Кошти, які були перераховані на особистий картковий рахунок [PERSON], це кошти за представництво у суді. [PERSON] своїй доньці [PERSON] жодним способом не доручала укласти договір 19.01.20132 року, про його умови обізнана не була до січня 2015 року. Проте, при необхідності [PERSON] могла особисто укласти такий договір. Вважає, що за таких обставин оспорюваний договір не створив для [PERSON] жодних юридичних наслідків. Крім цього, договір про надання юридичних послуг від 19.01.2013 року мав відповідати також і вимогам Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», проте його зміст суперечить вимогам цього нормативно-правового акту. Враховуючи наведене просить в позові [PERSON] відмовити за безпідставністю вимог, а зустрічний позов і позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору задовольнити. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що з вересня 2012 року по 04.02.2014 року у провадженні Печерського районного суду м.Києва знаходилася цивільна справа №2-3215/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 2/3 квартири. Представництво інтересів позивача у даній справі з часу подання позову протягом судового розгляду здійснювала адвокат [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON], посвідченої 20.09.2012 року державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованої у реєстрі за №2-443 (т.1 а.с.33). Видача довіреності на імя [PERSON] була викликана не лише участю у розгляді цивільної справи, а також необхідністю виконувати дії по прийняттю спадщини [PERSON] в органах, що вчиняють нотаріальні дії, підтвердженням чому є видача саме [PERSON] свідоцтва на імя [PERSON] про отримання спадщини після смерті її дядька [PERSON]. Також, 19.01.2013 року між адвокатом [PERSON] та відповідачем у справі - [PERSON] укладено договір № 125/7-2013 про надання юридичних послуг у цивільній справі №2-3215/12 (т.1 а.с. 9-10), відповідно до умов якого [PERSON] прийняла на себе зобов'язання на представництво інтересів матері клієнта [PERSON], яка є позивачем у цивільній справі №2-3215/12, що розглядається у Печерському районному суді міста Києва, надавати на платній основі юридичні послуги, передбачені в п.1.1. договору в обсягах та порядку, передбачених договором, а клієнт [PERSON] зобов'язалася оплатити юридичні послуги, передбачені в п. 1.1 договору, загальна вартість яких, згідно пункту 4.1 договору визначена у розмірі 32500 грн., що на момент укладання вказаного договору становить еквівалент 4000 доларів США, оплата послуг проводиться згідно п.4.2 договору. Згідно п.4.4. договору за досягнення позитивного рішення по справі № 2-3215/12 (визнання права власності на частину квартири, укладення мирової угодина умовах, що прийняті позивачем) відповідач зобовязалася оплатити адвокату додаткову винагороду у розмірі 10 % від суми, що становить експертну вартість частини квартири [ADDRESS], що є предметом судового розгляду. Відповідно до п.1.2. договору адвокат надає послуги на платній основі, а клієнт зобовязується оплатити послуги (п.1.3); сплатити адвокату гонорар за надання юридичної допомоги в порядку та в розмірі, вказаному у договорі (п. 3.1.6). Сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до прийняття рішення Печерським районним судом м.Києва або достроково припиняється у порядку, передбаченому договором (п.8.1). Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року позов [PERSON] задоволено, в тому числі визнано за нею право власності в порядку спадкування на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Згідно квитанції про надходження коштів і виписок по рахунку позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 38-39ж), всього [PERSON] за договором № 125/7-2013 отримано 32740 грн., з яких 32500 грн. на підставі п.4.1 договору, і 240 грн. згідно з п.п. 4.3, 4.5 договору, як компенсація судових витрат. В матеріалах справи також містяться копії квитанції на вказані суми (а.с. 139), надані відповідачем [PERSON], про які вона сама в зустрічному позові вказує як на такі, що підтверджують сплату гонорару адвокату [PERSON], а тому доводи представника відповідача, що в квитанціях не вказано призначенні платежів оцінюються критично і не беруться судом до уваги. Пунктом 8.2. договору встановлено, що після виконання умов договору сторони підписують акт передачі-прийому наданих послуг. Листом від 07.02.2014 року адвокатом [PERSON] було запропоновано [PERSON] оплатити вартість її послуг у вигляді 10 % від суми, що становить експертну вартість 2/3 частини квартири [ADDRESS], в семиденний строк та направлено акт прийому-передачі виконаних послуг для підписання.У свої письмовій відмові сплатити додаткову винагороду за договором та підписати акт прийому-передачі наданих послуг [PERSON] зазначила, що вона не вважає рішення Печерського районного суду м.Києва позитивним. На повторні листи [PERSON] також відповіла відмовою (а.с. 40-53). Відповідно до звіту про оцінку від 31.10.2013 року, проведеного ТОВ «Альфета-Івелейшн груп», оціночна вартість 2/3 частки жилої трикімнатної квартири №15, загальною площею 95,70 кв.м., яка розташована по вул. Грушевського, 34-А в м. Києві становить 1651782,00 грн. (а.с. 18-37). Звернення до суду з позовом у даній справі [PERSON] обгрунтовує тим, що відповідно до ст.530 ЦК України з 15.02.2014 у відповідача виникло перед нею зобовязання за надані послуги за договором № 125/7-2013 від 19.01.2013 та щодо сплати заборгованості станом на 30.08.2016 року у загальному розмірі 479 634,31 грн., з яких борг за договором складає 165178,20 грн., розмір пені складає 157742,91 грн., розмір інфляції - 144114,40 грн., розмір 3% річних - 12598,80 грн. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначеноЗаконом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до вимог ст.ст. 26, 27 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, який укладається в письмовій формі. Згідно з положеннями п.4 ч.1 Закону договір про надання правової допомоги -\~\~домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Виходячи зі змісту положень ч.3 ст.27 даного Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Укладений 19.01.2013 року сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, тому між сторонами виникли правовідносини, правове регулювання яких здійснюється згідно глави 63 ЦК України. Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання. Згідно зі ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Закон України «Про адвокатуру» визначає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України. В ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з'їздом адвокатів України 17.11.2012 року, містяться положення аналогічні тим, що передбачені ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Таким чином, чинне законодавство не містить заборони на визначення розміру плати (гонорару) за надані послуги у вигляді відсотків від досягнутого кінцевого результату в даному випадку вартості частини квартири, право власності на яку визнано за [PERSON] згідно рішення Печерського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року. Аналізуючи зміст оспорюваного договору, з огляду на наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що 10 % від суми, що становить експертну вартість частини квартири [ADDRESS], що є предметом судового розгляду, які значаться в договорі як «додаткова винагорода», є платою за надані послуги з надання правової допомоги [PERSON] у цивільній справі № 2-3215/12, тобто гонораром в розумінні ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». При цьому, умовою сплати гонорару в такій формі, як видно з договору, є досягнення позитивного рішення у справі № 2-3215/12, в звязку з чим він виділений і регулюється окремим пунктом договору поряд з іншою формою гонорару - щомісячною оплатою послуг в розмірі 4000 грн. до прийняття остаточного рішення у справі. Заперечуючи проти позову [PERSON] відповідач і третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, і їхні представники, посилаючись на ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»,\~\~вказують на те, що при встановленні розміру додаткової винагороди за п.4.4 договору адвокат [PERSON] не обґрунтувала складність справи, кількість затраченого часу на участь в ній, а також фінансовийстан клієнта. Проте суд, даючи оцінку таким доводам, виходить з того, що статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до наведених положень ст.903 ЦК України плата за договором про надання послуг здійснюється замовником у розмірі, встановленому договором. Як встановлено, договір укладався за взаємною згодою та вільним волевиявленням сторін,\~[PERSON], підписуючи його, погодилася з умовами та розміром гонорару адвоката, питання про розірвання договору протягом розгляду справи у Печерському районному суд м.Києва не порушувала та умови не оспорювала, до звернення [PERSON] з позовом договору не оскаржувала. Посилання на невиконання позивачем\~\~умов договору\~\~в частині ненадання правової допомоги\~\~спростовується матеріалами справи, зокрема, результатом роботи адвоката стало ухвалення судового рішення Печерським районним судом м.Львова на користь [PERSON], цьому передувала підготовка [PERSON] позовної заяви, інших процесуальних документів, її участь в судових засіданнях. Також робота адвоката за умовами договору не обмежувалась лише прийняттям участі в судових засіданнях та виступом у дебатах, що підтверджується також листуванням [PERSON] і [PERSON], що міститься в матеріалах справи, з тексту якого вбачається обсяг доручень, які надавала відповідач адвокату (т.2 а.с.29, 37, 40, 62, 139, 140, 143-146, 147, 148-152, 157-162). Доводи в заперечення позову [PERSON], що при визначенні розміру «додаткової винагороди», передбаченої п.4.4. договору, не може враховуватись звіт про оцінку від 31.10.2013 року, проведений ТОВ «Альфета-Івелейшн груп», є безпідставними, оскільки розмір вартості квартири не спростовано відповідачем, на підтвердження того, чи змінився і як змінився розмір заборгованості після трьох місяців з часу проведення оцінки не надано жодних доказів, клопотання про проведення судової експертизи на предмет визначення вартості 2/3 частин квартири станом на 04.02.2014 року відповідачем не заявлялось. Крім цього, в матеріалах справи (т.2 а.с.178-181) [PERSON] у своїй заяві про порушення кримінальної справи в частині підробки заповіту зазначає вартість спадкового майна 2 034 782 грн., тобто саме ту вартість, яка була визначена висновком ТОВ «Альфета-Івелейшн груп». Окремо слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. За цим рішенням правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права. Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що одним із видів адвокатської діяльності є представництво, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обовязків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обовязків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обовязків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Згідно з п.п. 1, 2 ч.1 ст.26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути договір про надання правової допомоги, довіреність. У справі № 2-3215/12 адвокат [PERSON] діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] від 20.09.2012 року. За таких обставин, наявність договору про правову допомогу у матеріалах справи Печерського районного суду м.Києва після його укладання 19.01.2013 року не була необхідною, з огляду на те, що адвокат вже здійснювала представництво інтересів позивача [PERSON] на підставі довіреності від 20.09.2012 року, що не заборонено законом та кореспондується з положеннями ст.ст. 26, 27, 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У період дії Договору саме адвокатом [PERSON] надавалась правова допомога у цивільній справі №2-3215/12 за позовом [PERSON], що підтверджується відповідними матеріалами справи та випливає із Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідачем [PERSON] було здійснено сплату гонорару адвоката [PERSON] за договором від 19.01.2013 року в частині щомісячної оплати послуг адвоката в розмірі 4000 грн. до прийняття остаточного рішення у справі, що суд вважає обставиною, яка підтверджує надання правової допомоги адвокатом [PERSON] на підставі договору від 19.01.2013 року і визнання [PERSON] факту надання такої допомоги, за що цей гонорар сплачено. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.510 цього ж Кодексу сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор. А згідно ст.511 зобовязання не створює обовзку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або ) кредитора. Стаття 636 ЦК України регламентує укладення договору на користь третьої особи. Згідно з ч.ч. 1, 2 цієї статті договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. Згідно з ч.4 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Отже, оспорюваний договір укладений [PERSON] на користь третьої особи її матері [PERSON], за договоромзобов'язана сторона (боржник адвокат [PERSON]О.) повинна була вчинити дії не на користь другої сторони (відповідача [PERSON]В.) за договором (кредитора), а на користь третьоїособи ([PERSON]В.), яка не брала участі в укладенні договору. Згідно тексту договору «адвокат приймає на себе зобовязання на представництво інтересів [PERSON], адвокат надає на платній основі юридичні послуги у справі». Найменування [PERSON] в оспорюваному договорі клієнтом є помилковим з огляду на положення п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому визначено, що клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність. Проте це не змінює суті договору і зобовязань сторін за договором. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання маєвиконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не виконала свого зобовязання за договором щодо сплати 10 % від суми, що становить експертну вартість 2/3 частин квартири [ADDRESS], а тому, враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] вправі вимагати виконання такого зобовязання і сплати боргу в розмірі 165178,20 грн. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Враховуючи наведене, перебіг періоду прострочення відповідачем зобовязання за договором від 19.01.2013 року починається з першого дня, за спливом строку, коли зобовязання мало бути виконано, тобто 15.02.2014 року. Відповідно до ч.З ст.549, ч.2 ст.551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4.7 договору передбачено, що за недотримання строків оплати наданих послуг, визначених у цьому договорі, клієнт сплачує адвокату пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена ст.625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань. За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Враховуючи, що згідно ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, зобовязання зі сплати гонорару за договором про правову допомогу є грошовим, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних і інфляційних витрат ґрунтуються на законі.. З огляду на наведене,суд, перевіривши надані позивачем розрахунки (т.3, а.с. 210-215) і дійшовши висновку, що такі є коректними, вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] за період з 15.02.2014 року по 30.08.2016 року 157742,91 грн. пені, три проценти річних від простроченої суми, що складає 12598,80 грн., та 144114,40 грн. інфляційних витрат. Розглядаючи вимоги зустрічної позовної заяви та позову третьої особи про визнання договору про надання юридичних послуг недійсним, суд приходить до висновку, що такі підставні та підлягають задоволенню. За змістом\~ст.215 ЦК України\~та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п.5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.ч. 1, 3\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6\~ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5\~ст.203 ЦК\~не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу вимог про визнання договору про надання юридичних послуг від 19.01.2013 року недійсним відповідач та третя особа посилаються на те, що такий суперечить вимогам ч.ч. 1, 5 ст.203 ЦК України, тобто суперечить вимогам законодавства та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За встановлених судом обставин справи та наведених вище висновків про підставність позовних вимог [PERSON], суд вважає, що відповідач та третя особа не надали на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вимоги про визнання договору недійсним, наведені ними доводи не знайшли підтвердження в судовому засіданні з наведених судом мотивів. Згідно п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Інші, окрім наведених, доводи [PERSON] та [PERSON], їхніх представників, висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному, субєктивному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, судприходить до переконання, що позов [PERSON] є підставним, ґрунтується на законі, відтак його слід задовольнити, стягнувши на її користь із [PERSON] суму боргу за договором про надання юридичних послуг № 125/7-2013 від 19.01.2013 року в розмірі 165178,20 грн., 144114,40 грн. інфляційних витрат, 3 % річних від суми боргу в розмірі 12598,80 грн., 157742,91 грн. пені, а всього 479634,31 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору недійсним відмовити, як і відмовити в позові третій особі з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] за безпідставністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача 5368,49 грн. понесених судових витрат, які включають 4796,34 грн. судового збору (т.1 а.с. 2, 105, т.2 а.с. 95, т.3 а.с. 116, 171, 216) та 572,15 грн. витрат [PERSON], повязаних з її явкою в суд (т.1 а.с. 113, 114).

Outcome: approved