Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про продовження дії обмежувального припису, стосовно [PERSON] внаслідок вчинення систематичного психологічного, фізичного насильства та не виконання Постанови Верховного суду від 28.04.2020, якою видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] - у квартирі [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] наближатися на відстань до 2 км до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.10.2020 відкрито провадження по зазначеній вище справі. У судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги про подовження обмежувального припису підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у заяві та доказів наданих суду. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Барбон О.В. в судовому засіданні підтримав заяву, просив задовольнити, зазначив, що до Служби регулярно надходять відповіді з поліція про не виконання Постанови Верховного суду від 28.04.2020, якою видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] . Вважає, що ризик продовження домашнього насильства зі сторони [PERSON] на сьогодні ще існує. [PERSON] та його представник - адвокат Пилипець А.Ю. в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви про продовження дії обмежувального припису, надавши відзив на заяву, та зазначили, що факт кримінального провадження не є належним та допустимим доказом, нецензурна лайка або не зрозуміла чия переписка у мережі «вайбер» не є обставинами здійснення психологічного насильства саме з боку [PERSON] . Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом враховані та виконані приписи ст. 294 ЦПК України, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені ІV розділом. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши заявницю, заінтересованих осіб та їх представників, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до такого висновку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Верховного суду від 28.04.2020 по справі № 754/11171/19 провадження №61-21971св19, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02.10.2019 та постанова Київського апеляційного суду від 20.11.2019 в частині відмови у задоволенні вимог [PERSON] про видачу обмежувального припису щодо заборони [PERSON] перебувати у місці проживання (перебування) заявниці - у квартирі [ADDRESS] , заборони йому наближатися на визначену відстань до 2 км до місця проживання за цією адресою скасовано, та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення заяви, а саме: Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] - у квартирі [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] наближатися на відстань до 2 км до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того з Постанови Верховного суду від 28.04.2020, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2003 року по 26 вересня 2018 року. У шлюбі у них народилися діти: син - [PERSON] , 2003 року народження, дочка - [PERSON] , 2013 року народження. Квартира [ADDRESS] , придбана 17.12.2013, належить на праві часткової власності, а саме: [PERSON] - 7/8 частини, а [PERSON] - 1/8 частина цієї квартири. Відповідно до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань убачається, що 07.12.2018, 05.05.2019, внесено відомості щодо нанесення [PERSON] побоїв (частина перша статті 126 КК України) та тілесних ушкоджень (частина перша статті 125 КК України). [PERSON] зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї як постраждала від фізичного та психологічного насильства з боку колишнього чоловіка [PERSON] . Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 19 червня 2019 року діти забезпечені всім необхідним, подружжя розлучене, проживають в одній квартирі. Батько агресивний, словесно ображає матір у присутності дітей. Матері рекомендовано звернутися до психолога Центру у справах сім`ї та дітей та до суду. Зокрема відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань убачається, що 08.04.2020, внесено відомості щодо нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень колишнім чоловіком [PERSON] (частина перша статті 125 КК України). Згідно із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань убачається, що 24.06.2020, внесено відомості щодо умисного невиконання [PERSON] обмежувального припису Верховного Суду (статті 390-1КК України (чинна до 01.07.2020)). Як убачається із листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, за період з 01.10.2019 по 25.09.2020 до Служби надійшли повідомлення про домашнє насильство у родині [PERSON] : №Ч-852 від 24.05.2019; №102/Ч-423 від 03.03.2020; №10223/Ч-452 від 02.04.2020; №10223/Ч-498 від 20.05.2020; №10223/2653 від 05.08.2020. Відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» вчинені наступні дії: надіслано повідомлення до Деснянського управління поліції ГУНП у місті Києві; надіслано повідомлення до Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді; попереджено [PERSON] про недопущення вчинення домашнього насильства. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно із ст. 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього кодексу. Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявницею [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Судом установлено, що сім`я продовжує перебувати на обліку в Службі у справах дітей та сім`ї та Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. [PERSON] зверталася до практичного психолога Центру, де було надано консультацію психолога. Однак суд зауважує, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про продовження конфліктних взаємовідносини між сторонами, і можуть розцінюватись судом як домашнє насильство, проте не підтверджують конкретних фактів вчинення кримінальних правопорушень. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявницею в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є не виконання Постанови Верховного Суду від 28.04.2020, та існування обґрунтованого побоювання вчинення повторного насильства зі сторони [PERSON] у майбутньому, що у цій справи доведено. Відповідно до п.7, 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду встановлено, що [PERSON] не виконував у повному обсязі Постанову Верховного суду від 28.04.2020, якою був виданий обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , чим продовжує чинити домашнє насильство психологічного характеру відносно [PERSON] . Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; - усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. З огляду на зазначене вище, суд вважає, що є підстави для задоволення заявлених [PERSON] вимог щодо продовження дії обмежувального припису встановленого постановою Верховного суду від 28.04.2020, а саме продовжити обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , однак суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що достатнім бути поклавши на нього на строк чотири місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] - у квартирі [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] наближатися на відстань до 2 км до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial