Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована відповідач по справі, однак не проживає досить тривалий час. Враховуючи, що відповідач порушує її права, перешкоджає їй як власнику розпоряджатися та володіти майном, позивач і звернулася до суду з даним позовом. Ні позивач, ні його представник у судове засідання не зявилися. Натомість представником позивача подана заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. \~\~\~\~ Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.07.2011 року про визнання мирової угоди від 29.07.2011 року по справі №2-269/11. Право власності зареєстроване 11.10.2011 року КП «ВМБТІ» в реєстровій книзі №323 за реєстровим № 1745/29840 (а.с. 19). За вказаною\~адресою, зареєстрована відповідач [PERSON], яка є донькою позивача, що підтверджується довідкою Приватного підприємства «Бокуд» від 30.08.2016 року №6112 та адресною довідкою від 27.09.2016 року (а.с. 11, 23). З 2013 року відповідач не проживає в [INFO],\~нею не\~цікавиться,\~будь-яких перешкод в\~користуванні квартирою їй ніхто не чинить. Факт її не проживання підтверджується актом від 02.09.2016 року, складеними мешканцями цього будинку. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру [ADDRESS] згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод в користуванні відповідачем квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації її постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved