Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 03.09.2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, спільне господарство та бюджет сторони перестали вести з червня 2017 року, відносини остаточно припинились у вересня 2017 року, коли вона забрала свої особисті речі та речі дітей з квартири [ADDRESS], де вони проживали разом із сімєю. Позивачка стверджує, що збереження сімї неможливе та суперечить їхнім інтересам та інтересам дітей, які з червня\~ 2017 року проживають разом із нею в [ADDRESS]. У батька дітей склалися з дітьми хороші стосунки, тому\~ позивачка не має наміру обмежувати їхнє спілкування. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб, укладений між нею і відповідачем та визначити місце проживання дітей з їхньою матірю, тобто з нею, стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. У судовому засідання позивачка просила залишити позовну вимогу про стягнення з відповідача на свою користь судових витрат без розгляду, інші позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач позовні уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради проти задоволення позову не заперечувала. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Макарівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідно до ч. 1, 4\~ ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснено у п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У відповідності до ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 03 вересня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1191, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ОК №235235. Від шлюбу мають малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-ОК №333912 та серія І-ОК №333913. В судовому засіданні встановлено, що тривалий час шлюбні стосунки між сторонами не підтримуються, спільне господарство та бюджет сторони перестали вести з червня 2017 року, відносини між ними остаточно припинились у вересня 2017 року, коли [PERSON] забрала свої особисті речі та речі дітей з квартири [ADDRESS], де проживало подружжя. Крім того, з червня 2017 року Малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачкою в [ADDRESS]. На підтвердження позовних вимог позивачка надала суду акт обстеження житлово-побутових умов в квартирі [ADDRESS] від 03.07.2018 року. Як вбачається із вище зазначеного акту діти зареєстровані за адресою: [INFO], однак, фактично проживають разом із матірю за адресою: вул. Проектна, 14, смт. Макарів, Київська обл. в квартирі, що належить на праві спільної власності в рівних частинах [PERSON] та її батькам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1988 року. Діти проживають в окремій кімнаті, яка облаштована необхідними меблями та технікою, достатніми для проживання, виховання та розвитку дітей. Діти забезпечені одягом, взуттям, іграшками, предметами побутової гігієни та іншими предметами першої необхідності. В сім'ї склалися люблячі, дружні та довірливі відносини, спілкування будується на засадах моралі та поваги до людської гідності. Малолітня [PERSON] навчається та знаходиться в списковому складі ЦРД «Пролісок» з 11.09.2018 року, а малолітній [PERSON] з 18.09.2018 року, що підтверджується довідками №2 та №3, виданими Дошкільним навчальним закладом (центром розвитку дитини) «Пролісок» Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області. В матеріалах справи також міститься висновок органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, з якого вбачається, що з 01.12.2017 року [PERSON], працює на посаді заступника директора департаменту начальника відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення та державної реєстрації Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». За характером спокійна та врівноважена, проявила себе як людина відповідальна з високими моральними якостями, в колективі користується повагою та авторитетом, порушень трудової дисципліни не допускає, поганих звичок не має, не палить та не зловживає спиртними напоями, несе корисне суспільне навантаження, не створює конфліктних ситуацій. Із вказаного висновку також вбачається, що малолітня [PERSON] є ученицею 1-А класу Макарівської НВК «[PERSON] ст. природничо-математичний ліцей» з 01.09.2018 року. Інколи дівчинку зі школи забирає тато. Крім того, беручи до уваги надані документи та пояснення [PERSON], з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, орган опіки та піклування Макарівської райдержадміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується висновком органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]\~ №0610-05/ 3845 від 20.12.2018 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З'ясувавши дійсні взаємини подружжя, причини подання позову про розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін і тому шлюб між сторонами має бути розірваний. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За ч.ч. 1,2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України можна зробити висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Враховуючи вище викладене, суд вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Аналогічна правова позиція викладена у постанові [PERSON] Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц. Таким чином, з врахуванням викладеного, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір'ю не суперечить інтересам дітей, а навпаки сприяє якнайкращому забезпеченню їхніх інтересів. А тому, суд, з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved