Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, який уточнила 05.06.2018 року, зазначивши, що 31 березня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON], відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народився [INFO] року син - [PERSON] Одруження з відповідачем виявилося невдалим, тому 23 березня 2017 року судом було винесено рішення про розірвання шлюбу та стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини. Вказане рішення набрало законної сили 24 жовтня 2017 року за ухвалою суду апеляційної інстанції. З моменту розлучення і по сьогоднішній день дитина проживає з нею. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участь його в життя свідомо не приймає. У липні 2015 року вона отримала для [PERSON] проїзний документ, а саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон, терміном до 02 липня 2019 року. По цьому паспорту дитина разом з нею вже виїжджала за межі України, а саме у Польщу в червні 2016 року. Для підвищення рівня світогляду, поліпшення стану здоров'я, фізичного, духовного і морального розвитку, та забезпечення інтересів дитини у рамках здійснення батьківських прав і обов'язків має намір провести його та свій відпочинок в країнах Євросоюзу. Виходячи з цього у період 2018 року, вона має намір вивезти дитину за кордон, а саме в Польщу та Румунію, строком на 90 днів. З цього приводу вона неодноразово зверталась у письмової формі до відповідача з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд за кордон дитини, але відповідач відмовляється від отримання її листів. Вважає, що це свідчить про свідоме ухилення відповідача надати дозвіл на виїзд сина за межі України, що також підтверджується її неодноразовими, усними спілкуваннями з [PERSON] Вважала, що зазначені дії відповідача є незаконними, та такими що порушують права неповнолітньої дитини. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, її малолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON], [INFO]. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України в країни Євросоюзу по 90 днів у 2019, 2020, 2021 роках. Виїзд необхідний з метою відвідування музеїв, ознайомлення дитини з іншими країнами. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились без поважних причин. У судовому засіданні представник Малиновської районної адміністрація Одеської міської ради не заперечував проти задоволення позову, вважав, що такий дозвіл відповідає інтересам дитини. З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. З копії свідоцтва про шлюб видно, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 31.03.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції про що в Книзі реєстрації шлюбів 31.03.2012 року зроблено актовий запис №317 (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року, його батьками зазначені позивач та відповідач по цій справі (а.с.10) Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 20 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 02.02.2017 року і до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] року (а.с.11). Відповідно до довідки ОСББ «Зелений квартал» від 01.02.2017 року [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] та бабусею [PERSON] в [ADDRESS]. (а.с.14). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, визначено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У підпункті 1 пункту 4 зазначених правил вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до зазначених вимог закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. Згідно із п. 1 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач зазначала, що вона позбавлена можливості виїхати за кордон з малолітнім сином [PERSON] через відсутність згоди батька дитини, але належних доказів, які цю обставину підтверджуються суду не надала. Так, в матеріалах справи є письмове повідомлення [PERSON] від 07.06.2017 року в якому вона просить видати їй нотаріально засвідчений дозвіл на вивіз сина за кордон, яке адресовано відповідачу по справі, але «Кур'єрська служба доставки КСД» не змогла вручити це повідомлення адресату в зв'язку з відмовою отримання. За таких обставин, суд не може зробити висновок, що відповідач знав зміст листа, а відповідно і не може розцінити відмову [PERSON] отримати його як ухилення від надання згоди на виїзд дитини за межі України. Крім того, зі змісту позовної заяви, пояснень позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що позивач має намір виїхати з неповнолітньою дитиною за межі України з метою оздоровлення сина та на відпочинок, але в позовній заяві не вказано конкретний період часу на який вона має намір виїхати за кордон разом з дитиною та в які саме країни, необхідність оздоровлення дитини саме за кордоном, яким чином відбуватиметься оздоровлення та в якому оздоровчому закладі. У судовому засіданні позивач та його представник зазначили в усній формі про бажання виїхати з дитиною на 90 днів у 2019, 2020, 2021 роках у країни Євросоюзу, але, не дивлячись на роз'яснення суду, зазначені позовні вимоги не виклали в формі позовної заяви і відповідачу ці уточнені позовні вимоги не направлялись, а тому вони не можуть розглядатись як заявлені. Не доведено позивачем, що виїзд дитини, якій на теперішній час виповнилося чотири роки, за межі України з метою відвідування музеїв та ознайомлення з іншими країнами відповідає інтересам дитини саме у цьому віці. Позивачем також не було надано доказів щодо наявності належних умов перебування та проживання дитини за кордоном на протязі 90 днів на рік, та матеріальної можливості позивача забезпечити своє перебування та перебування дитини за межами України в зазначений період у 2019, 2020, 2021 роках. Позивачка посилалась на проживання в Румунії її бабусі, яка зможе забезпечити її проживання та проживання дитини в цій країні, але жодних доказів цьому суду не надала. Суд приходить до висновку, що за викладених обставин позивачем не доведено, що під час перебування малолітнього [PERSON] за кордоном, йому будуть забезпечені достатні та необхідні умови для проживання і знаходження за межами України такий тривалий час і це відповідатиме інтересам саме дитини. З урахування вимог ст. ст. 7, 141 СК України, Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, а також п. 3. ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, якою передбачено право дитини підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батькам, наявність дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон України без згоди та супроводу батька буде порушувати права дитини щодо підтримки відносин і прямих контактів з батьком, а також права відповідача на спілкування та побачення з дитиною. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed