Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 28.01.2012 року, від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , однак, сім`я фактично розпалася. З вересня 2018 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Просить шлюб розірвати та стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дочкою повноліття. У підготовчі судові засідання 22.05.2019 року та 12.06.2019 року сторони не з`явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Від позивача надходили заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою відповідача та проведення судового засідання без її участі. Відповідач причини неявки у підготовчі судові засідання суду не повідомив. Ухвалою суду від 12.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2019 року. У судове засідання 10.07.2019 року сторони не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечує. Відповідач причини неявки в судове засідання не повідомив, відзиву, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не направив, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача. За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Судом встановлено, що факт перебування сторін у шлюбі підтверджено свідоцтвом про шлюб, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 28.01.2012 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 79 (а.с. 5). Статтею 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно статей 105, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позивач скористалась вищевказаним правом та звернулась до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (стаття 109 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, позивач на розірванні шлюбу наполягає. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, судом встановлено, що від шлюбу сторони по справі мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 04.12.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER] , відповідний запис № 3543 (а.с.7) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 15.03.2018 року виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] , відповідний актовий запис № 628 (а.с.6). Діти мешкають з позивачем та знаходяться на її матеріальному утриманні. Позивачем зазначено у позовній заяві про те, що відповідач після фактичного закінчення сімейних відносин у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Доказів протилежного суду не надано. Суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до статей 180, 182 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить суд стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Судом встановлено, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров`я, на користь інших осіб аліментів не сплачує. Доказів на спростування цих висновків суду не надано. Виходячи з інтересів неповнолітніх дітей:[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з метою їх матеріального утримання, необхідно прийняти рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, на користь особи з якою проживає дитина, - на користь матері, позивача по справі. Згідно з частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України, частиною 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до штампу вхідної кореспонденції позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітейпред`явлено 22.04.2019 року (а.с.1). Згідно з частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліментів, у розмірі 1/3 частини з всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви - 22.04.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За приписами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved