Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , та стягнення з [PERSON] аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 16.05.2009 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Під час проживання у шлюбі у сторін по справі народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] фактично припинили сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачем, однак, оскільки між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, [PERSON] звернулась до суду. Крім того, оскільки батько дітей у добровільному порядку не виконує зобов`язання по утриманню [PERSON] та [PERSON] , позивач просить суд стягнути аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 14.08.2019 року тобто з моменту звернення до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 22.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.01.2020 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву в якій просив, визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . У задоволенні позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] - відмовити. Протокольною ухвалою суду від 28.01.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з [PERSON] до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Позивачем за первісним позовом, відповідно до вимог ст.178 ЦПК України подано відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову, оскільки вважає, що місце проживання дітей повинно бути визначено з нею як матір`ю дітей. 30.11.2020 року у судовому засіданні [PERSON] подав заяву про залишення без розгляду зустрічного позову. Ухвалою суду від 30.11.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - залишено без розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, надавши відповідну заяву про визнання позову. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду направив заяву про розгляд справи у відсутність представника. Оскільки відповідач визнав позов, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення, що встановлено частиною 3 статті 200 ЦПК України. Заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до копії свідоцтва про шлюбу серія [NUMBER] від 16.05.2009 року, [PERSON] та [PERSON] 16.05.2009 року уклали шлюб про, що зроблено відповідний актовий запис №484, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 13.11.2009 року батьками [PERSON] , [INFO] , являються: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Крім того, згідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 16.01.2013 року батьками [PERSON] , [INFO] , являються: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17.10.2019 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.05.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №484 - розірвано. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як вбачається, з договору найму (оренди) нерухомого майна від 03.07.2019 року укладеного між [PERSON] (наймодавець) та [PERSON] (орендар), предметом вказаного договору являється тимчасова здача в найм (оренду) квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира передається наймодавцем в користування (проживання) орендарю і членам її сім`ї (дітей [PERSON] та [PERSON] ). Згідно до висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.11.2020 року №104-10434 про визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , рекомендовано визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 31 ЦК України визначено, що малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вік малолітніх [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що на даний час проживання малолітніх дітей з матір`ю, які фактично проживають з нею, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, а також визнання позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей разом з матір`ю підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів з [PERSON] суд дійшов наступного. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьком малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , являється [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] від 13.11.2009 року та серія [NUMBER] від 16.01.2013 року. Отже, відповідач, як батько, зобов`язаний брати участь у матеріальному утриманні дитини, що прямо передбачено чинним законодавством. У відповідності до ст.181 СК України кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Зі змісту положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, вбачається, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 2 статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частини другої-четверної статті 84 та статей 86 і 88 цього кодексу. Крім того, відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. При визначенні розміру аліментів у частці, яка буде стягуватися на дітей, суд бере до уваги те, що діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, а також визнання відповідачем заявлених позовних вимог. Отже, враховуючи вищевикладене, а також матеріальне становище дітей, які проживають разом з матір`ю, позивача, відповідача, суд вважає, що заявлені позовні вимоги, щодо стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved