Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про звільнення з роботи, оформлення запису у трудовій книжці, стягнення заробітної плати та виплату середнього заробітку за вимушений прогул. Позивні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням №7 від 03.10.2017 року позивач прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ФОП [PERSON] . Про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис. Трудова книжка залишилася у позивача на руках, оскільки у відповідача немає можливості їх зберігати, та і відповідно до п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.93 р.: «Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників». Місячна заробітна плата на той період була 2 955,00 грн. З роками оплата праці збільшувалась. Останній раз позивач отримувала заробітну плату за вересень 2018 року в сумі 3 725,00 грн., тобто мінімальну. Позивач зазначає, що вона працювала до 01.04.2019 року, однак заробітної плати вона не отримувала. Мінімальна заробітна плата за жовтень 2018 року становила - 3 723,00 грн.; за листопад 2018 року - 3 723,00 грн.; за грудень 2018 року - 3 723,00 грн.; за січень 2019 року - 4 173,00грн.; за лютий 2019 року - 4 173,00 грн., за березень 2019 року - 4 173,00 грн., а всього їй не виплатили - 23 688, 00 грн. З 01.04.2019 року підприємство перестало працювати, але документально існує. Позивач неодноразово зверталась до ФОП [PERSON] звільнити її з роботи і зробити їй запис у трудовій книжці, а також виплатити заборгованість по зарплаті. В квітні 2019 року вона подала відповідачу офіційну заяву про звільнення. [PERSON] пообіцяв видати розпорядження про звільнення її з роботи, однак нічого не зробив. Після того, позивач неодноразово телефонувала до відповідача, однак він не відповідав, вона приходила до нього, але ніхто не відчиняв двері. Оскільки на день звернення до суду позивач не звільнена з роботи з вини відповідача і відповідач не бажає видати розпорядження про її звільнення та внести до трудової книжки відповідні записи, позивач вважає, що з 01.04.2019 року по 01.08.2019 року була у вимушеному прогулі. ЇЇ середній заробіток - це мінімальна заробітна плата в 2019 році - 4 173,00 грн. Отже, за квітень, травень, червень, липень 2019 року за вимушений прогул з вини відповідача, вона просить стягнути з останнього - 16 692,00 грн. Враховуючи вище викладені обставини, а також те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати та внести запис в трудову книжку про її звільнення з роботи, а також виплатити кощти за час вимушеного прогулу, вона була змушена звернутись до суду із даним позовом. 26.11.2019 року позивач надала до суду уточнюючу позовну заяву з квитанцією про направлення позивачу її копії в якій просила: зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] зробити відповідний запис у трудовій книжці [PERSON] : прийняти [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів з 03.10.2017 року та звільнити [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів з 01.04.2019 року; Стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість по зарплаті [PERSON] з жовтня 2018 року по березень 2019 року включно , в розмірі - 23 688,00 грн.; та стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] середній заробіток [PERSON] , за час вимушеного прогулу, що відповідає мінімальній зарплаті з квітня 2019 по липень 2019 року включно, в сумі 16 692,00 грн. В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, за обставин викладених в позовній заяві, просила суд їх задоволити, щодо винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Можливість звільнитися з роботи забезпечується нормами трудового законодавства, що визначають порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Суд встановив, що наказом №7 від 03.10.2017 року [PERSON] прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці, серії [NUMBER] (а.с.4). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, у зв`язку з порушенням відповідачем зазначених вище вимог закону, суд вважає, що необхідним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання її звільненою з посади продавця продовольчих товарів з 01.04.2019 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається з позовної заяви під час роботи позивача відповідач до жовтня 2018 року заробітну плату сплачував вчасно та в повному обсязі, однак, починаючи з жовтня 2018 року по день звільнення позивача, заробітна плата не виплачувалась взагалі, оскільки підприємство перестало працювати, але документально існувало. Інформація про нарахування заробітної плати позивачу [PERSON] підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суму виплачених доходів від 23.07.2019 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року в сумі 23 700 грн. (а.с.5). Таким чином, у відповідача перед позивачем [PERSON] існує заборгованість по заробітній платі з жовтня2018 року по 01.04.2019 року в сумі 23 700 грн. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абз.1 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При обчисленні середньоденної заробітної плати та визначенні тривалості вимушеного прогулу слід виходити з відповідної кількості робочих днів. Отже середній заробіток, це мінімальна заробітна плата в 2019 році- 4 173 грн. За квітень, травень, червень, липень 2019 року за вимушений прогул з вини відповідача становить 4 173 грн. *4 міс. =16 692 грн. Окрім того, суд звертає увагу, що у своїй постанові від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника. Адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. А тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. В силу статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1940,60 грн. в дохід держави, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved