Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], стверджуючи, що у період з 16 квітня 1983 року по 30 листопада 2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем. З 1984 року вони проживають у житловому будинку за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область. Вказаний будинок належав на праві власності її матері, яка в 1986 році померла, а будинок вона одноосібно успадкувала. На її вимоги звільнити житловий будинок та виселитися, відповідач не реагує, створює їй перешкоди в праві власності на житловий будинок, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область, усунути перешкоди у здійсненні нею права власності та виселити відповідача з вказаного житлового будинку без надання іншого житла, стягнути з відповідача усі судові витрати. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідка, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 16.04.1983 року \~у Липецькій сільраді Котовського району Одеської області за актовим записом №14. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 11 грудня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинку за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №231464 від 29 липня 2005 року. [PERSON] та [PERSON] проживають з 1984 року у житловому будинку за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область. Добровільно звільнити належний позивачці житловий будинок та виселитися, відповідач відмовляється. Згідно характеристики, виданої виконавчим комітетом Липецької сільської ради Котовського району Одеської області від 26 вересня 2013 року, [PERSON] за час проживання у селі показав себе з негативної сторони. Проживає у одному житловому будинку зі своєю колишньою дружиною [PERSON] Постійно скандалить, застосовує фізичне насилля у сім'ї. Вживає алкогольні напої. Судимий, займався наркоманією. Сільським головою та дільничним інспектором неодноразово провадились профілактичні бесіди. На зауваження не реагує, грубить. Ніде не працював та на даний час не працює. Постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства у сім'ї. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, у судовому засіданні показала, що добре знає сім'ю [PERSON], вони проживають у належному позивачці будинку, який вона успадкувала після своєї матері, за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область. Відповідач постійно чинить позивачці перешкоди у користуванні вказаним будинком, веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, чинить сварки, що унеможливлює спільне проживання у будинку. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Водночас відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виходячи з вищенаведеного, а також принципів розумності та справедливості, та враховуючи, що позивачка є власником житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Одеська, 15, с. Липецьке, Котовський район, Одеська область, однак поведінка відповідача робить неможливим для позивачки проживання в одному будинку, створює позивачці перешкоди реалізовувати своє право власності, а тому її порушене право підлягає захисту, шляхом виселення відповідача зі спірного будинку без надання іншого житла. Вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і виселення, є окремими і взаємовиключними вимогами. Аналіз норм закону надає підстави для висновку, що одночасне визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (що пов'язується із не проживанням в житловому приміщенні) й виселенням з приміщення є помилковим. А тому позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком задоволенню не підлягає. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial