Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в грудні 2016 року в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно - 1/2 частку квартири по вул.. Вовчинецькій 208/145 у м.Івано-Франківську в порядку поділу майна подружжя. 10.07.2017р. подано заяву позивачем про поновлення строку звернення до суду. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача вимоги позову не визнав, натомість просив застосувати пропущений строк звернення до суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Предметом спору є поділ спільного майна набутого подружжям під час шлюбу по 1/2 кожному. Судом встановлено, що 26.11.1996 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.8), в шлюбі народилася дочка [PERSON] [INFO] (а.с.7). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.02.2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5-6). Під час шлюбу, була придбана [PERSON] однокімнатна квартира по вул.. Вовчинецькій 208/145 у м.Івано-Франківську аг.пл.31.3 м.кв., житловою 14.7м.кв., згідно договору від 08.11.1999р. (а.с.4). Позивач доводила про те, що дана квартира, в якій проживала сімя з 2000р., та в якій вона і залишилась проживати з дочкою після розірвання шлюбу і на сьогоднішній день. Натомість представник відповідача в письмовому запереченні та поясненнях суду вказав, що дана однокімнатна квартира придбана в 1999 році за власні кошти відповідача, хоча вони вже і перебували в шлюбі з 1996р., а також вона не може бути визнана в частці за позивачем, оскільки така квартира є неподільною. Доказів щодо цього жодних суду не надав. Також вказав на те, що після розірвання шлюбу було три роки у позивач для звернення до суду з таким позовом, тому слід застосувати позовну давність, що пропущена. Подаючи заяву про поновлення строків та визнання їх поважними, сторона позивач зазначила те, що вона безперервно жила в цій квартирі, а відповідач ні як і не подавав жодних вимог про поділ квартири, що трактувалось нею як безспірність спільної власності, з юристами щодо цього не консультувалась, знання юридичні у неї відсутні. Також, з 2000р. була важко хворою мама позивач (паралізована), що спонукало позивача приділяти час та увагу щодо цього, а в 2011р. мама померла. Разом з тим, позивач і сама є хворою (ІІІгр. інвалідності), і в звязку з ігноруванням відповідача у будь-якій допомозі дитині, яка залишилась на проживання з матірю (заборгованість по аліментах 85000грн. (про що є позов у суді на розгляді), накопичення значних комунальних послуг, позивач була позбавлена можливості звертатись до суду та сплачувати витрати повязані з таким зверненням. Зважаючи на додані позивачем до заяви про поновлення строку звернення до суду докази, суд приходить до переконання що такий пропуск звернення до суду слід визнати поважним, а пропущений строк підлягає поновленню. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на обєкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на імя кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, а доводи голослівні сторони відповідача про придбання такої за власні кошти не є належно підтвердженими доказом у справі. А тому, доводи позивача про рівність часток квартири як за позивачем, так і за відповідачем, є також вірними. Доводи сторони відповідача про неподільність квартири, та як наслідок підстави для відмови у позові, не підлягають до задоволення, оскільки предметом спору не є виділ частки в натурі, а визнання прав власності у рівних частках. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 368, 369 ЦК України, ст. 60, 63, 68-72 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved