Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила усунути перешкоди [PERSON] з боку [PERSON] в праві користування та володіння 1/2 житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в м. Харкові, заборонивши [PERSON] чинити перешкоди [PERSON] користуванні та володінні вказаним житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові; вселити [PERSON] в житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові; зобов'язати [PERSON] видати [PERSON] ключі від житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні і володінні житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові; стягнути з [PERSON] (паспорт серія № ММ 670425, виданий МВМ Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківській області, реєстраційний номер платника податків [NUMBER]) на користь [PERSON] (реєстраційний номер платника податків [NUMBER]) суму судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.11.2011 року, вона звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкові з позовом, в якому просила поділити спільне майно з [PERSON], що було набуто під час шлюбу (з послідуючим уточненням позовних вимог - остаточне уточнення позовних вимог було заявлено 11.12.2013 року). 17.03.2014 року рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова по справі № 2-8040/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя судом позовні вимоги задоволені в повному обсязі: -визнано за [PERSON] право власності на А частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі; -визнано за [PERSON] право власності на А частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі; -вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.07.2014 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17.03.2014 року залишено без змін. Таким чином, з 21.07.2014 року житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно з технічним паспортом від 17.03.2010 року житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові є трикімнатним та складається з: сіни І площею 5,6 м. кв., кухня 1-4 площею 7,0 м. кв., житлова 1-5 площею 3,9 м. кв., житлова 1-6 площею 16,2 м. кв., житлова 1-7 площею 8,8 м. кв., сіни 1-8 площею 5,5 м. кв. Загальна площа житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові складає 47,0 кв. м., житлова площа будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові складає 28,9 кв. м. Намагаючись реалізувати свої права власника, [PERSON] на сьогоднішній день не може в повній мірі користуватися належним їй майном, оскільки відповідач їй в цьому перешкоджає. Незважаючи на те, що позивач є співвласником домоволодіння - житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові та зареєстрована за даною адресою, відповідач заперечує проти її вселення та користування житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові. В судове засідання представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 17.11.2011 року, [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкові з позовом, в якому просила поділити спільне майно з [PERSON], що було набуто під час шлюбу. 17.03.2014 року рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова по справі № 2-8040/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя судом позовні вимоги задоволені в повному обсязі: -визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі; -визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі; -вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.07.2014 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17.03.2014 року залишено без змін. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Таким чином, з 21.07.2014 року житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. Намагаючись реалізувати свої права власника, [PERSON] на сьогоднішній день не може в повній мірі користуватися належним їй майном, оскільки відповідач їй в цьому перешкоджає. Незважаючи на те, що позивач є співвласником домоволодіння - житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові та зареєстрована за даною адресою, відповідач заперечує проти її вселення та користування житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові. Зазначене підтверджується копією довідки КП «ХМБТІ» стосовно відсутності доступу до спірного житлового будинку для виготовлення технічного паспорта. Таким чином суд вважає, що вказані тривалі дії відповідача порушують права позивача як власника на 1/2 частину житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в м. Харкові. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16,386,391 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. N 6-57цс11). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при цьому при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, при цьому власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, а кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, а відповідно до ст. 155 житлові будинки, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, крім випадків, установлених законом. Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: -відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; -такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ІДПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки; -позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Суд приходить до висновку, що [PERSON] перешкоджає [PERSON], як власнику, володіти та користуватися належною позивачу на праві власності 1/2 частиною житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в м. Харкові, і відповідно право позивача як власника на володіння та користування власністю підлягає захисту в судовому порядку. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За правилами ч. 1ст. 109 ЖК України виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, позивач [PERSON] тимчасово змушена була проживати у місті Києві. Позивач не проживала у спірному житловому будинку з поважних причин. У 2011 році у позивача виникла необхідність повернутись до міста Харків та відповідно виникла потреба вселитись до житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, 1/2 якого належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. Проте позивач [PERSON] вселитись у житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові не змогла, оскільки відповідач [PERSON] усілякими способами перешкоджав позивачу у доступу до житлового будинку, та до цього часу не надав позивачу ключі від житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає вимоги позивача щодо вселення [PERSON] в житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, щодо зобов'язання [PERSON] видати [PERSON] ключі від житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові та щодо зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні і володінні житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, законними, обгрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Відтак для захисту прав позивача [PERSON], суд вважає за необхідне вселити позивача [PERSON] у спірний житловий будинок № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, видати [PERSON] ключі від житлового будинку № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові, зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні і володінні житловим будинком № 46 а /сорок шість «А»/ по вул. Очаківській в місті Харкові. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника мирно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Так, за приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецедентно!' практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Пунктом 34 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до пункту 36 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Відповідно до ст. 47 Конституції України та ч. З ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. ст. 316 - 319, ст. 321, ч. 1 ст. 356, 361 ЦК України, ст. 155 Житлового кодексу України, співвласники мають рівні права щодо спільного майна та забезпечуються рівними умовами здійснення своїх прав, в тому числі і щодо права спільного володіння та користування майном, незалежно від волі інших осіб. У зв'язку з цим я не можу бути обмежена у праві користування приміщенням та не можу бути позбавлена права проживати у ньому. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що [PERSON] є власником ? частини домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові і їй відповідачем неправомірно чиняться перешкоди у праві володіння та користування своєю власністю, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, оскільки підтверджені представленими по справі доказами. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає також стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved