Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до відповідача про визнання договору позики недійсним. Свій позов обґрунтувала тим, що вона з жовтня 2015 працювала без оформлення в магазині « [INFO] », який належить [PERSON] , заробітну плату одержувала по обліковій картці, за яку могла придбати товар та отримати частину заробітної плати. В 2017 році з нею уклали трудовий договір №12/01-17-3 від 12 січня 2017. На кожного робітника і покупця видавалась облікова карточка, по цій карточці робітникам виплачувалася заробітна плата (3 неділі по 800, а четверта - залишок) в сумі було приблизно 3300 грн. Відомості на отримання заробітної плати не надавалися та нею не підписувалися. По усній вказівці продавці, в тому числі і вона, відпускали товар в кредит тобто на облікову карточку покупцям, це були жителі села Осипенко та пайовики. На кожного покупця заведено окремий файл, де відмічається кількість товару та на яку суму була здійснена покупка, всю цю інформацію контролював офіс та особисто [PERSON] та [PERSON] , роздруковану інформацію по заборгованості їм надавали раз на квартал. Якщо боржник не повертав кошти за товар, то цю суму боргу покупця вираховували з заробітної плати продавця без отримання його згоди. В жовтні 2018 року вона захворіла та була на лікарняному, після цього її відправили у відпустку, а згодом змусили написати заяву про звільнення за власним бажанням з 31.10.2018р.. 12.11.2018р. їй повідомили, що готові документи на звільнення, та наступного дня вона прийшла на офіс, де після написання заяви трудову книжку їй не віддали та відмовили в виплаті заробітної плати, відпускних та розрахункових, обґрунтувавши тим, що вона заборгувала підприємству суму 9800 грн., начебто це борг людей, які взяли товар в магазині і не розрахувалися за нього на час її звільнення. [PERSON] відповів, що не поверне трудову книжку, поки вона не напише договір безпроцентної позики на суму 9800,00 грн.. Знаходячись під психологічним впливом та під впливом тяжких для неї обставин, вона змушена була підписати договір безпроцентної позики № 1 від 13.11.2018р., який вже був заповнений, про те що вона взяла вказану суму в борг. Копію договору вона побачила тільки у додатках до позовної заяви 14.11,2019р. Просила визнати договір безпроцентної позики №1 від 13.11.2018р., укладений між нею та [PERSON] , недійсним. В судовому засіданні позивачка свою позовну заяву підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у ній. Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив що позивачка дійсно в період січень 2017р. - по 30 жовтня 2018р. працювала в магазині, який належить його батькові на посаді продавця продовольчих товарів. Крім того, йому відомо, що в жовтні позивачка захворіла, перебувала на лікуванні, а всередині жовтня 2018 року подала власноруч написану заяву про звільнення за власним бажанням. 31.10.2018р. [PERSON] була звільнена і в цей же день було проведено нарахування належної їй при звільненні до виплати суми. Але 31.10.2018р. [PERSON] не з`явилась, тому в касі було зарезервовано кошти в розмірі 949,25 грн. Позивачка з`явилась в офіс лише 05.11.2018р., в цей же день ознайомилась з наказом про звільнення та отримала розрахункові. Вважає, що посилання на те, що [PERSON] написала розписку в обмін на повернення їй трудової книжки є неправдивою видумкою, оскільки приватний підприємець взагалі не зберігає трудові книжки найманих працівників. Зазначив, що 13.11.2018р. [PERSON] телефоном звернулась до його батька з проханням позичити на три місяці кошти у зв`язку з необхідністю продовження лікування та складним матеріальним становищем, на що батько погодився. Але, оскільки батько був відсутній в той час, 13.11.2018р. було укладено договір займу між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 9800 гривень, про що надала власноручно написану розписку, які зобов`язалась повернути до 13.02.2019р. На його думку, у позивачки виникла версія про визнання договору позики недійним після того, як він звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком позивачки. Знає, що дружина договір не підписувала. Він особисто присутнім не був при укладенні договору. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що 13.11.2018 року між позикодавцем [PERSON] та позичальник [PERSON] укладено договір безпроцентної позики №1 (а.с.4), відповідно до п. п. 1.1, 2.1, 4.1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 9800 грн., а позичальник зобов`язується повернути її не пізніше 13 лютого 2019 року. 13.11.2018р. [PERSON] складено розписку, відповідно до якої позичальник по договору безпроцентної позики №1 від 13.11.2018р. отримав від [PERSON] кошти в розмірі 9800,00 грн. (а.с.39). Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За приписами ст.ст. 203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачка, обґрунтовуючи свій позов, посилалася на те, що вона не отримувала від позикодавця грошові кошти в розмір 9800,00 грн., проте її ствердження спростовуються наданими відповідачем в судове засідання оригіналом договору безпроцентної позики від 13.11.2018р. та оригіналом розписки від 13.11.2018р., складеної [PERSON] , в якій зазначено, що на момент підписання даної розписки всі кошти отримані в повному обсязі (а.с.38,39). При цьому, в судовому засіданні позивачка підтвердила факт підписання нею оспорюваного договору та розписки про отримання грошових коштів, ці ж обставини підтверджені і відповідачем. Поясненнями свідка ця обставина також не спростовується. Оскільки позивачка [PERSON] не довела, що грошові кошти в сумі 9800,00 грн. на день укладення договору, не були їй надані, а договір позики було укладено без її волевиявлення, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed