Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості по компенсації з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 60 430,05 грн., сума якої складена станом на 01.08.2017 року, стягнення 10 000 грн., які вона витратила на поліпшення її частки домоволодіння, а також 3 000 грн. понесених нею судових витрат. Також просить надати їй право користування відремонтованими нею приміщенями залу, кухні та коридору, що належить відповідачу, але відповідач ними не користується, оскільки проживає за іншою адресою, до повного погашення заборгованості [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що рішенням Біляївського районного суду від 22.07.2011 року [PERSON] було виділено 3/8 частини житлового будинку [ADDRESS] та 0,0375 га. земельної ділянки, а [PERSON] було виділено 5/8 зазначеного будинку та виділено 0,0625 га. земельної ділянки, обох сторін зобов`язали виконати роботи по переобладнаю будинку, також з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 31 230 грн. з урахуванням різниці в частках будинку. У добровільному порядку відповідач не сплатила грошову компенсацію, тому було відкрито виконавче провадження в частині стягнення 31 230 грн. Позивачу, як спадкоємцю після смерті [PERSON] , відповідач запропонувала частину будинку для проживання про, що була укладена мирова угода за участі державного виконавця. Вважаючи, що мирова угода дійсна, [PERSON] здійснила ремонтні роботи в будинку, однак мирова угода у суді не була затверджена, а відповідач порушила її умови та не надає в користування [PERSON] частину переобладнаного будинку, компенсувати грошові кошти витраченні на ремонт відмовляється, сума яких складає 10 000 грн. невід`ємних поліпшень та 6 082,4 грн. витрати на матеріали. У зв`язку з чим і звернулась до суду. Позивач та її представник в судовому засідання наполягали на задоволенні позовних вимог. Позивач зазначила, що вона з відповідачкою їздила до виконавчої служби з питанням закриття виконавчого провадження про стягнення 31 230 грн., зняття арешту з майна відповідача та досягнення мирової угоди. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти позовних вимог. Зазначав, що позивач могла отримати дублікат виконавчого листа про стягнення боргу, так як в провадженні іншого судді знаходить заява про вирішення питання щодо поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачу його дублікату. Представник Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судовому засіданні не з`явився, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Позивач надала суду рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.07.2011 року, згідно якого відбувся поділ житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Так [PERSON] було виділено в натурі 3/8 частину будинку, а [PERSON] 5/8, відбувся також поділ земельної ділянки. За рішенням суду [PERSON] та [PERSON] повинні були виконати наступні роботи по переобладнанню: утворити дверний отвір в приміщенні 1-5 - 700 грн., встановити перемички - 180 грн., встановити дверний блок в приміщенні 1-5 - 300 грн., встановити віконний отвір і встановити віконний блок в приміщенні 1-5 - 1000 грн., встановити кирпичну перегородку в приміщенні 1-5 - 600 грн., закласти дверний отвір між приміщеннями 1_4 і 1-3 - 200 грн., утворити дверний отвір в приміщенні 1-4 - 700 грн., встановити перемички - 180 грн., встановити дверний блок в приміщенні 1-4 - 300 грн. З [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто шляхом заліку грошову компенсацію у розмірі 31230 грн., з урахуванням різниці в частках, суми сплаченого судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 3,4). Позивач стверджує, що шляхом укладання мирової угоди, вона з відповідачкою, за участі державного виконавця, прийшли до висновку, що вона може проживати в частині будинку, яка в тому числі належить відповідачці, також позивач виконає в ньому ремонтні роботи, на підтвердження витрачених нею коштів на виконання ремонтних робіт, надала суду квитанції та чеки на загальну суму 6 082,4 грн. (а.с. 5-10). З метою встановлення наявності заборгованості відповідача перед позивачем, та укладення між ними мирової угоди, ухвалою суду від 21.11.2017 року було витребувано матеріали виконавчого провадження та викликано державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, який в судовому засіданні пояснив, що термін зберігання матеріалів виконавчого провадження минув, він складає три роки, та долучив до справи постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.08.2011 року № ВП 28325250 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 31 230 грн. за рішенням суду № 2-836/11 та постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 27.12.2013 року, у зв`язку із нездійсненням стягувачем авансування витрат на організацію виконавчих дій (а.с. 42, 43). Суд зазначає, що позивач стверджувала, що вона з відповідачкою їздила до виконавчої служби з питанням закриття виконавчого провадження та укладання мирової угоди. З витребуваної судом інформації та пояснень представника виконавчої служби, вдалось встановити, що виконавчий документ був повернутий стягувачу без проведення виконавчих дій на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України про виконавче провадження (в ред. чинній на день винесення постанови), а саме стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Дані обставини також підтверджено відповіддю на запит суду Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 04.09.2018 року № 14431/25 (а.с. 85). З наданої суду копії постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року встановлено, що відділ державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області неодноразово звертався до суду з поданням про затвердження мирової угоди, укладеної позивачем з відповідачкою, однак Біляївський районний суд Одеської області ухвалами від 12 жовтня 2012 року та 19 вересня 2013 року відмовив у визнанні цієї мирової угоди щодо виконання виконавчого листа про стягнення 31 320,00 грн. 9 червня 2016 року у зв`язку зі смертю позивача Біляївський районний суд Одеської області постановив ухвалу, якою замінив сторону виконавчого провадження про стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації у розмірі 31 320,00 грн, а саме замінив стягувача (позивача) заявницею як його правонаступником. 17 січня 2018 року заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просила: видати у справі № 2-836/11 дублікат виконавчого листа про стягнення з відповідачки на її користь 31 320,00 грн. та поновити заявниці строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання через поважність причин його пропуску. 01 березня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області постановив ухвалу про задоволення вказаної заяви: видав заявниці дублікат виконавчого листа № 2-836/11 про стягнення з відповідачки на користь заявниці (після заміни стягувача згідно з ухвалою суду від 9 червня 2016 року) шляхом заліку грошової компенсації у розмірі 31 320,00 грн з урахуванням різниці у частках в житловому будинку, суми сплаченого судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, і поновив строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання. 7 листопада 2018 року Апеляційний суд Одеської області прийняв постанову, якою залишив ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 1 березня 2018 року без змін, касаційну скаргу [PERSON] також було залишено без задоволення (а.с. 103-108). У відповідності ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення боргу у сумі 60 430,05 грн. слід відмовити оскільки, розмір індексу інфляції, що підлягає стягнену у зв`язку з несплатою 31 320,00 грн. розрахований з липня 2011 року по серпень 2017 року, при цьому 27.12.2013 року ВП було завершено саме у зв`язку із нездійсненням стягувачем авансування витрат на організацію виконавчих дій, також станом на сьогоднішній час, позивач не надала докази про звернення дублікату виконавчого листа про стягнення 31 320,00 грн. до виконання через виконавчу службу, який мала змогу подати вже після проголошення постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За ч. 2 зазначеної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, полягає в тому, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Схожу правову думку викладено у Окремій думці Суддів Великої Палати Верховного Суду на постанову від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Щодо стягнення 10 000 грн., які позивач витратила на поліпшення домоволодіння, з яких як зазначає позивач 6082,4 грн. документально підтверджено, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню. Так, позивач надала суду квитанції та чеки на суму 6082,4 грн., однак будь-яких доказів на підтвердження того, що дані кошти були дійсно витраченні на будівельні матеріали, що слугували для поліпшення спірного будинку суду не надано. Клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи, для встановлення дійсних витрат на поліпшення стану будинку, стороною позивача не подавалось. Щодо стягнення 3 000 грн. судових витрат, то позивач не надала суду документального підтвердження щодо здійснення нею витрат на суму 3 000 грн. Також не підлягає задоволенню вимоги про надання права користування відокремленим позивачкою приміщенням залу, кухні та коридору, що належать відповідачці але не використовуються нею. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло, і держава створює умови, на підставі яких кожен має можливість побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусового позбавлений житла не інакше як за рішенням суду. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Клопотання про виклик свідків, які б підтвердили обставини відсутності відповідача у даному житловому будинку, не надходило суду, будь-яких інших доказів на підтвердження цих обставин не надано (довідок сільської ради, акту відсутності власника тощо). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як зазначив у своїх постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2020 року (провадження № 61-38207ск18) «матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною». Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються в тому числі з судового збору. Позивачем було сплачено судовий збір на суму 640 грн. (квитанція від 02.03.2021 р.) та 734,31 грн. (квитанція від 02.03.2021 р.), який було відстрочено ухвалою суду від 18.09.2017 року у зв`язку невеликим доходом позивача-пенсіонера. У відповідності із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, враховуючи обставини справи, стягувати сплачений судовий збір з відповідача немає підстав.

Outcome: dismissed