Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач посилається на те, що вона та [PERSON] перебувають у шлюбі з 16.09.2006 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 16.09.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 15. У шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що протягом останніх декількох років стосунки між чоловіком та дружиною розладилися, фактичне проживання однією сім`єю припинилося. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. На даний час позивач та відповідач проживають разом, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Діти на даний момент проживають разом з батьками. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Крім того, перебування у шлюбі суперечить інтересам дітей та спільним інтересам позивача і відповідача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позивач на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] , а тому просить суд розглянути даний позов за місцем фактичного проживання позивача. Зауважує, що вона має змогу забезпечити дітей всім необхідним. У неї нормований робочий день, з роботодавцем у неї укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Вона постійно слідкую за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у неї з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного, тому вона переконана, що їх діти повинні проживати разом з нею. Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їх дітей. Між нею та чоловіком укладена домовленість, що їх діти будуть проживати разом з нею за вищевказаною адресою, а також він не заперечує проти розірвання шлюбу. Оскільки обоє їх дітей на дату подання даного позову не досягли десяти років, то між позивачем та відповідачем досягнуто домовленості про місце проживання дітей разом з матір`ю, про що свідчить нотаріально посвідчена згода (заява), що додається до цієї позовної заяви. На підставі викладеного позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , визначити разом з матір`ю [PERSON] , після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище [PERSON] , судовий збір за подання даної позовної заяви в сумі 1536,40 грн. покласти на позивача [PERSON] . Ухвалою судді від 15.04.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач у підготовче засідання не з`явилася, при цьому згідно з позовною заявою просить розгляд даної справи здійснювати без участі відповідача, який позовні вимоги визнає повністю. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, при цьому подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання спільних дітей разом з їх матір`ю. В повному обсязі підтримує позовну заяву про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, просить здійснювати розгляд справи без його участі. За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2006 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Чорнопотіцької сільської ради Іршавського району Закарпатської області за актовим записом № 15, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 24.07.2007 року. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей - доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 13.08.2008 року) та сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 08.05.2013 року). Діти проживають разом з батьками за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 01.02.2019 року № 242. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося та між ними втрачено почуття любові, вони сімейних стосунків не підтримують. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, останній позов про розірвання шлюбу визнав повністю, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8 - 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст. 160 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). На переконання суду, проживання спільних дітей сторін з матір`ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Беручи до уваги викладене, а також визнання відповідачем позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з позивачем, з урахуванням віку доньки і сина та в інтересах останніх суд вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. Разом з тим, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою та сином, турботу відносно останніх та участь у вихованні дітей, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Що стосується вимоги позивача про залишення їй прізвища суд зазначає, що відповідно до положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позовних вимог щодо порядку виховання та утримання дітей, поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 768,40 грн. судового збору.

Outcome: approved