Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Оріль-Лідер», Публічного акціонерного товариства «Миронівський хлібопродукт» про стягнення коштів (премії за підсумками року) та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що з 12.07.2006 року по 31.10.2011 року вона працювала на посаді техніка-лаборанта в Новомосковській філії ПрАТ «Оріль-Лідер». Працюючи на зазначеній посаді, вона кожного року отримувала премії за підсумками року. 19.12.2011 року адміністрація Новомосковської філії ПрАТ «Оріль-Лідер» знову запросила її на роботу на ту ж саму посаду. Отримавши її згоду, її знову було прийнято на підприємство на посаду техніка-лаборанта з відповідним записом у трудовій книжці, де вона працювала до 03.07.2012 року. В грудні 2012 року їй стало відомо про те, що, зокрема, всі техніки-лаборанти підприємства отримали премію за підсумками року в сумі 15 200,00 гривень, однак їй премія нарахована та виплачена не була. Вона звернулась з письмовою заявою до керівництва підприємства, якою вимагала пояснень з цього приводу, на яку отримала відповідь, якою їй було повідомлено про те, що вирішення питання про преміювання - виключна компетенція підприємства. Крім того, їй повідомили про те, що з нею було проведено повний розрахунок у строки, встановлені трудовим законодавством, і будь-якої заборгованості підприємство наперед нею не має. Вважає, що своїми діями підприємство порушило її права, оскільки вона добросовісно працювала, але премію їй виплачено не було. Крім того, такими діями підприємства їй була спричинена і моральна шкода, яка полягає в тому, що вона - пенсіонерка, перенесла стрес та душевні страждання через несправедливе відношення до неї. Зневажливо до неї поставилась і директор підприємства [PERSON] Вона висококваліфікований фахівець, за час роботи на підприємстві не отримувала жодних нарікань, зауважень чи доган. Вона відгукнулась на прохання адміністрації попрацювати після виходу на пенсію, а в замін отримала неповагу адміністрації. На підставі вищевикладеного, вважаючи свої права порушеними, просила зобов'язати відповідача виплатити їй премію за підсумками року 2011-2012 та стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. При цьому позивач зазначила, що зазначену премію отримали всі працівники, окрім неї, не зважаючи на те, що вона нарівні з ними працювала. Коли вона, намагаючись з'ясувати причину невиплати їй премії, зателефонувала керівнику, їй в грубій формі було відмовлено. Все це спричинило їй моральні страждання, оскільки вона багато років віддала підприємству, завжди добросовісно працювала і, на її думку, не заслуговує на таке відношення. В судовому засіданні представники відповідачів Трійченко О.В., Євтушенко О.В. проти позову заперечували, надавши письмові заперечення (а.с.33-35), якими зазначили, що відповідно до ст.2 Закону України «Про працю» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати - винагорода за працю понад встановлені норми, за трудові успіхи, винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми. А відповідно до ст.15 вищезазначеного Закону, умови та розміри надбавок, доплат, премій винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами самостійно. Порядок виплати таких винагород визначається в колективному договорі з дотриманням норм та гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. Тобто, за своїм походженням премія за досягнення високих фінансово-економічних показників протягом 2011-2012 років відноситься до «інших заохочувальних та компенсаційних виплат», нарахування та виплата яких відноситься до виключної компетенції підприємства. При звільнені позивачки за угодою сторін, їй були здійснені всі виплати, заборгованості підприємства перед нею немає, а тому всі позовні вимоги позивачки безпідставні. Просили відмовити в позові в повному обсязі. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка [PERSON], дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.07.2006 року по 31.10.2011 року працювала на постійній посаді техніка-лаборанта в Новомосковській філії ПрАТ «Оріль-Лідер» (а.с.7-7-об). 19.12.2011 року адміністрація Новомосковської філії ПрАТ «Оріль-Лідер» запросила її на роботу на ту ж саму посаду на період хвороби працівника, який на постійній основі працював на зазначеній посаді. На зазначеній посаді позивач працювала до 03.07.2012 року. Дана обставина підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.7-об) і не заперечувалась позивачкою в судовому засіданні. Суду також було надано Розрахунковий листок [PERSON] (а.с.8, 80), відповідно до якого остання в грудні 2012 року отримала премію в розмірі 15 200,00 гривень за підсумками роботи за рік. З цього приводу [PERSON] була допитана і в судовому засіданні, підтвердивши дану обставину. Також суду надані відповіді керівництва підприємства на звернення [PERSON] щодо причини позбавлення її премії, якими їй повідомлено про те, що вона була прийнята на відповідну посаду тимчасово на період хвороби та відпустки основного працівника і за цей період з нею проведено повний розрахунок (а.с.9). Крім того, питання стосовно виплати премій у групі ПАТ «Миронівський хлібопродукт» є виключною компетенцією керівника Товариства та/або керівника відокремленого підрозділу (а.с.10). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому виходячи, із положень ст. 57 ЦПК України фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми в ч.3 ст. 2 Закону «Про оплату праці» іменуються як елемент заробітної плати. Водночас, це - не обов'язковий елемент заробітної плати. Рішення про виплату такої винагороди приймається безпосередньо на підприємствах шляхом внесення умови до Колективного договору, затвердження Положення про виплату винагороди, як додатку до колдоговору. Норми такого положення можуть формулювати суб'єктивне право працівника на одержання винагороди як незалежно від фінансових результатів діяльності підприємства, так і в залежності від наявності коштів. Кодекс законів про працю та сам Закон «Про оплату праці» не містять норм, які б регулювали порядок виплати такої винагороди. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що при вирішенні судами спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розміри цих виплат. Суду надано Положення Про преміювання підрозділів, керівників, спеціалістів та робітників ЗАТ з іноземними інвестиціями «Оріль-Лдер» с.Єлизаветівка (далі Положення) (а.с.49-57), п.п. 1.1. якого зазначено, що преміювання - це, зокрема, право підприємства. Відповідно до п.п. 1.6 зазначеного Положення, премія - це грошова сума, яка може виплачуватися робітникам понад оклад (посадовий оклад) з метою заохочення досягнення успіхів в роботі на умовах та в порядку, встановлених зазначеним Положенням. Відповідно до п.п. 1.10 зазначеного Положення, його дія розповсюджується на робітників підприємства, прийнятих на постійне місце роботи, а також за сумісництвом. Таким чином, виходячи з аналізу вищезазначених норм, суд приходить до висновку про те, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню, оскільки «премія за підсумками року» не є обов'язковою виплатою, її нарахування та виплата - це право підприємства, яке воно реалізує за наявності такої можливості (п.п. 3.9, 3.10 Положення). Крім того, працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю (ст. 1 Закону України «про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Як видно з наданої позивачем копії трудової книжки вона звільнилась 03.07.2012 року, тобто на момент виплати премії «за підсумками року» в грудні 2012 року, позивач не була працівником підприємства, а відтак не підлягала преміюванню, оскільки відповідно до п.п. 3.2. Положення, премія нараховується робітникам списочного складу на заробітну плату, нараховану по посадовим окладам, тарифним ставкам та по розцінкам за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Не заперечувалось в судовому засіданні позивачем і той факт, що в грудні 2011 року її було прийнято на посаду тимчасово, на період хвороби та відпустки основного працівника, а, як зазналося вище, відповідно до п.п. 1.10 зазначеного Положення, його дія розповсюджується на робітників підприємства, прийнятих на постійне місце роботи, а також за сумісництвом. На момент звільнення розрахунок з позивачем було проведено в повному обсязі, будь-яких претензій вона не пред'являла. Посилання позивача на той факт, що премію не виплатили лише їй, не може бути прийнятий судом у якості суттєвої обставини, що обґрунтовує позовні вимоги, оскільки нарахування заробітної плати проводиться індивідуально кожному працівнику, згідно з умовами конкретного трудового договору і це нарахування ніяким чином не пов'язано з умовами розрахунку та виплати заробітної плати іншим працівникам підприємства. Виходячи з усього вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача виплатити їй премію. А, враховуючи той факт, що моральна шкода відшкодовується власником або уповноваженим ним органом у разі порушення прав працівника, то суд вважає за необхідне відмовити і в цій частині, оскільки в судовому засіданні таких порушень зі сторони відповідача судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позву в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України Судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed