Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є батьком - [PERSON], який народився [INFO] та [PERSON], який народився [INFO]. Вказує, що в жовтні 2007 року відповідач виїхав в місто Кіровоград, де до цього часу проживає та працює. Діти проживають з нею, будь-якої участі у вихованні дітей відповідач не приймає. Зазначає, що бажає повести дітей на відпочинок за кордон з метою розширення їхнього кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. На підставі наведеного, просить суд дозволити відкриття візи, в тому числі Шенгенської, для короткострокових поїздок з метою відпочинку, туризму тощо для малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], уродженців та мешканців міста Луцька Волинської області без згоди батька [PERSON], надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги, а саме просила суд надати дозвіл на відкриття візи, в тому числі Шенгенської, для короткострокових поїздок з метою відпочинку, туризму тощо для малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], уродженців та мешканців міста Луцька Волинської області без згоди батька [PERSON] та надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон в країни Шенгенської зони з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на п'ять років. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених в заяві, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився подав суду заяву про відкладення судового засідання, вказував що 12 серпня 2014 року повинен проходити медичну комісію з метою направлення на військову службу. Дана неявка в судове засідання судом визнана не поважною, оскільки відповідачем не подано суду належних доказів на підтвердження фактів, викладених в заяві. Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач неодноразово не з'явився в судове засідання, заявляючи клопотання про його відкладення, проте жодного разу не надав суду належних та допустимих доказів поважності неявки до суду. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 4-5). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 12 травня 2010 року (а.с. 6). Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітні діти проживають з матір'ю - [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на цю обставину, позивач має можливість на поїздку з дітьми на відпочинок за кордон з метою розширення їх кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Разом з тим, тимчасовий виїзд дітей за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дітей. Також матиме можливість оздоровити синів в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. В даному випадку в інтересах дітей є тимчасовий виїзд за межі України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникло непорозуміння щодо вирішення питання про надання батьком згоди на виїзд дітьми за кордон, в тому числі з метою розширення їх кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, а також для оздоровлення. В даному випадку в інтересах дітей є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасовий виїзди дітей за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дітей. Тимчасовий виїзд дітей за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з синами. Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, відповідач як батько дітей має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з синами, в тому числі і на спільні виїзди з дітьми за межі України. Такого права відповідача не заперечувала в судовому засіданні і позивач. Судом встановлено, що на виконанні у Першому відділі виконавчої служби Луцького міського управління юстиції перебуває виконавчий лист, виданий 01 серпня 2011 року Луцьким міськрайонним судом про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми. Як вбачається з актів державного виконавця від 10 березня 2012 року, 28 вересня 2013 року, 30 листопада 2013 року, 21 вересня 2013 року, 25 січня 2014 року, 03 лютого 2014 року, 12 березня 2014 року, 29 березня 2014 року, 26 квітня 2014 року та 14 червня 2014 року стягувач на проведення виконавчих дій не з'являється. Таким чином, обставин, які обмежують право неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, а тому, приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved