Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

[PERSON]звернулась до суду з позовом до [PERSON], третьої особи - Служби у справах дітей виконкому Центрально-міської районної у м.Кривий Ріг ради про надання дозволу на в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської області неповнолітній дитині без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 24 квітня 1999 року по 28 листопада 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу звідповідачем вона проживає окремо, дитина знаходиться на її утриманні. Відповідач у вихованні дитини участі не бере, фізичним та духовним розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. 27 жовтня 2014 року вона з донькою виїхала з тимчасово окупованого м. Ровеньки Луганської області до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. На теперішній час, для підтримання звичного кола спілкування дитини, соціальних зв'язків з родичами, які залишились на непідконтрольній органам державної влади території України, відвідування та догляду за квартирою в м. Ровеньки Луганської області, є необхідність у періодичному перетинанні лінії зіткнення через контрольні пункти у межах Луганської області, проте без нотаріально засвідченої згоди батька дитина позбавлені такого права. У зв'язку з наведеним просила суд надати дозвіл на в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області в період з 25 травня 2017 року по 01 вересня 2017 року у її супроводі, або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини для чого надати їй дозвіл на виготовлення кожного разу відповідних проїзних документів на малолітню доньку. Позивач в судове засідання не з'явилася, звернулась до суду з заявою в якій просила справу слухати за її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом публікації в пресі оголошення про виклик. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі викладеного суд, вважає, можливим розглянути справу за відсутності відповідача по наявним матеріалам в справі. Відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності із ст. 225 ЦПК України суд визначив заочно розглянути справу у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Із рішення Ровеньківського міського суду Луганської області від 28 листопада 2011 року судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1999 року, який було розірвано згідно цього судового рішення 28 листопада 2011 року. Зі свідоцтва про народження дитини вбачається, що [PERSON], яка народилася [INFO], на даний час є малолітньою особою, її батьками є позивач та відповідач у цій справі. Паспорт позивача свідчить про те, що вона дійсно зареєстрована у [ADDRESS]. Та відповідно до довідки взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, [PERSON] разом із донькою з 27 жовтня 2014 року проживає в [ADDRESS]. Із довідки УДМС України у Луганській області від 22 березня 2017 року №12/4-8138 вбачається, що місце знаходження відповідача невідоме. У своєму позові позивач вказала, що надання дозволу її малолітній дочці у виїзді через лінію зіткнення необхідне для відвідування квартири в м.Ровеньки та спілкування з родичами дитини. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач не надав своїх заперечень, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхній малолітній доньці на в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області у супроводі матері. За таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу на в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію через лінію зіткнення в межах Луганської області дитини без згоди батька у супроводі матері з 25 травня 2017 року по 01 вересня 2017 року, у зв'язку з чим позовні вимоги про надання дозволу підлягають частковому задоволенню. Крім цього, Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VII було визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До цих територій належить місто Ровеньки, де знаходиться квартира позивача та в якому проживають рідні дитини. Статею ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги позивача в частині надання дозволу кожного разу на виготовлення проїздних документів на малолітню [PERSON] задоволенню не підлягають. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1 Пунктом 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367, передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Даний порядок регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України». Суд, виходячи з вимог статті 8 Цивільного кодексу України, вважає можливим застосувати вказаний Порядок до спірних правовідносин, та, оскільки в цьому Порядку є посилання на порядок, передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, зокрема на його пункти 3-6, вимоги позивача про надання дозволу її малолітній дочці на перетин лінії розмежування без згоди батька є обґрунтованими, які слід частково задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: partial