Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно; стягнення розпочати з моменту звернення до суду і проводити до досягнення дитиною повноліття. В позовній заяві позивачка зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2011 р. до 25 грудня 2013 р. За час спільного проживання 19 липня 2012 р. у них народилася дочка [PERSON], яка рішенням суду після розірвання шлюбу залишена проживати з позивачкою. З часу припинення шлюбу відповідач участі у вихованні дочки не бере, матеріально не допомагає позивачці утримувати дочку. На момент звернення до суду між сторонами не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обовязку утримувати неповнолітню дитину. Відповідач фізично здоровий, працевлаштований різноробочим в приватного підприємця [PERSON], отримує хороший заробіток, розмір якого близько 5000-6000 грн. Інших утриманців відповідач немає, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений згідно вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача з ухваленням, відповідно до ст. 224 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2013 року по справі № 342/1838/13-ц, яке набрало законної сили 27 січня 2014 р., шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище Дубковецька) [PERSON], [INFO], зареєстрований 19.08.2011 року в с. Чернятин Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 14, - розірвано. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO], актовий запис № 18 від 06 серпня 2012 р., що доводиться копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 214327, виданого 06 серпня 2012 р. виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Вищезгаданим рішенням суду дочку залишено проживати з матірю [PERSON] Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема ч.2 ст.51 Основного Закону визначено, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвеції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до положень ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина сторін проживає з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дитини не надає. Обовязок батьків утримувати дітей до досягнення останніми повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 згаданого Кодексу передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, розяснення, що містяться у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 11.05.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі наведеного, ст.ст. 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved