Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач посилається на те, що 03.02.2005 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Арданівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, про що складено актовий запис за № 2. За час перебування в шлюбі у них народилася спільна дитина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що тривалий час вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, виховували сина. Однак, через деякий час в них почалися постійні конфлікти та суперечки, через що спільне життя стало неможливим та нестерпним. Відповідач, проживаючи з ними, мав ще одну жінку, після чого чоловік її покинув і на даний час проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У звязку з наведеним шлюбні стосунки були фактично припинені в січні 2016 року і з цього ж часу вони почали жити окремо, вона з сином залишилася проживати зі своїми батьками, а відповідач з новою цивільною дружиною. Вказує, що їх спільна дитина є ще неповнолітньою і багато речей не розуміє, але в подальшому факт окремого проживання батьків, участь у вихованні лише матері та відсутність батька, як чоловічої складової у вихованні, може суттєво вплинути на психіку сина, погляди на життя, в тому числі на шлюб та формування світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основою в будь якої сімї. Вона неодноразово звертала увагу на це свого чоловіка, але відповідач повністю ігнорував та ніяк не реагував на її зауваження. В сімейних стосунках нічого не змінювалося з часу, відколи чоловік пішов з їхньої родини. В результаті їх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сімю їх спільної дитини, тим більше відповідач особисто вирішив сам розірвати з нею будь-які стосунки, не відвідує ні її, ні сина, матеріально не забезпечує та не приймає участі у вихованні їхньої дитини. За наведених обставин їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження їх сімї є неможливим, сімя фактично розпалася, у звязку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їхнього розлучення. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі, оскільки відповідач проживає з іншою сімєю. Майнових спорів між ними немає та шлюб вони розривають вперше. Крім того, позивач зауважує, що за час шлюбу спільного майна ними набуто не було. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріально їй та їх дитині взагалі не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати їх неповнолітнього сина, через що постійну допомогу їй надають її батьки, з якими вона проживає. Всупереч вимог ст. 180 СК України відповідач ухиляється від свого обовязку щодо утримання неповнолітньої дитини. За твердженням позивача, між нею та відповідачем на момент предявлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. У звязку з тим, що відповідач з січня 2016 року не підтримував зі нею та їх сином ніяких відносин, на момент подання цього позову вона не має достовірних відомостей про те, де саме працює її чоловік і чи він працює офіційно. На скільки їй відомо, за останні роки він неодноразово змінював місце своєї роботи, яка була некваліфікована, а тому мала зміст різного характеру, виду та сфери діяльності, що призводило до отримання відповідачем непостійних та нерегулярних доходів, які в досить значній частині становили доходи від неофіційних джерел. На підставі наведеного позивач просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем [PERSON], стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення сином повноліття. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У підготовче засідання позивач не зявилася, при цьому через канцелярію суду подала заяву від 29.11.2018 року, згідно з якою позовні вимоги підтримує повністю та просить ухвалити рішення без її участі. Відповідач у підготовче засідання не зявився, однак через канцелярію суду подав заяву від 29.11.2018 року, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить ухвалити рішення у підготовчому засіданні без його участі. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2005 року між [PERSON], [INFO], та Мартин (дошлюбне прізвище Ханас) [PERSON], [INFO], укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Арданівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області за актовим записом № 2, що стверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ФМ № 082515, виданим 03.02.2005 року. Від даного шлюбу в сторін народилася дитина син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 236033, виданим повторно 03.08.2012 року, де його батьком значаться [PERSON], а матірю [PERSON]. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося, вони разом не проживають та сімейних стосунків не підтримують. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, останній позов про розірвання шлюбу визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, їх сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін проживає з матірю та потребує матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за неповнолітнім сином, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобовязань та інших утриманців, визнання ним позову в частині стягнення аліментів, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж пятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.07.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років 1944 грн., а з 01.12.2018 року 2027 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення повністю. При цьому, оскільки позов предявлений 19.09.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Позовних вимог щодо порядку виховання дитини, поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved