Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований їхній син - відповідач по справі. Позивач заявляє, що [PERSON] не проживає у будинку з 2008 року, він добровільно залишив житло, забравши свої речі, оскільки вирішив жити окремо. Теперішнє місце проживання відповідача позивачу невідоме, адже зав`язків з батьками останній не підтримує. Позивач зазначає, що не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за особу, яка не проживає в належному їй будинку, тому вимушена звернутися до суду. Позивач у відкрите підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась відповідно до ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила. Відповідач у відкрите підготовче судове засідання не з`явився, подав до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розгляд справи проводити у його відсутність. Третя особа у відкрите підготовче судове засідання не з`явився, подав до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши позовну заяву та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22 серпня 2003 року, який зареєстровано у реєстрі за № 6555 (а.с.10-11). Із довідки виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 199 від 21 лютого 2020 року вбачається, що у вказаному будинку зареєстровано відповідача [PERSON] . Із акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 липня 2016 року складеного сусідами позивача: [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживав в будинку [ADDRESS] , з 2008 року по 11 липня 2016 року (а.с.13). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] набув право користування будинком позивача, та був зареєстрований в ньому, як член сім`ї позивача, а тому його непроживання в будинку понад один рік позбавляє його права користування будинком, який належить на праві власності позивачу. Тому суд, враховуючи викладені обставини та визнання відповідачем позову, яке прийняте судом, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням Задовольняючи позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 840,80 гривень, які сплачено позивачем при зверненні до суду. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету на користь позивача 50% судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved