Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із первісним позовом, обґрунтовуючи його тим, що буд. [ADDRESS] належав [PERSON] (далі - [PERSON] ) на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності, посвідченого нотаріально та зареєстрованого у БТІ. 9 жовтня 1993 р. [PERSON] подарував [PERSON] (далі - [PERSON] ) 13/50 частин такого будинку, реєстр нотаріусу № 2-3717. Також 10 серпня 1995 року [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON] ) уклали договір довічного утримання, за яким [PERSON] було передано у власність 37/50 частин будинку по [ADDRESS] , реєстр нотаріусу № 2-4120. В подальшому 22 квітня 1998 року рішенням виконкому Маріупольської міської ради № 104/8 було передано у власність земельну ділянку площею 458 кв. м. по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , як власникам буд. [ADDRESS] . На підставі переліченого 2 вересня 1998 року [PERSON] та [PERSON] отримали державний акт на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] . Однак, [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої спадкова справа заведена не була та осіб, які були б зареєстровані та проживали разом із [PERSON] на день її смерті, також не було. Отже, після смерті [PERSON] . [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для повернення у свою власність 37/50 частин спірного будинку по [ADDRESS] , оскільки помер набувач за договором довічного утримання. На підставі переліченого нотаріусом було анульовано договір довічного утримання між [PERSON] та померлою [PERSON] , внаслідок чого [PERSON] був повернутий договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після смерті якого прийняли [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON] ). Так 12 грудня 2006 року нотаріусом було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини 37/50 часток (74/150 часток) будинку [ADDRESS] , а 26 травня 2007 року нотаріусом видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини 37/50 часток (37/150 часток) будинку [ADDRESS] . Натомість, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого нотаріусом було видано вже [PERSON] (далі - [PERSON] ) свідоцтво про право на спадщину за законом на 74/150 частки буд. [ADDRESS] . Вказувала при цьому, що 23 листопада 2021 року [PERSON] нотаріусом постановою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 74/150 часток земельної ділянки по [ADDRESS] . З огляду на принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою до [PERSON] за час його життя перейшло право власності на земельну ділянку в обсязі, що мала до своєї смерті [PERSON] . Однак, після смерті [PERSON] за час життя [PERSON] зміни щодо власників земельної ділянки по [ADDRESS] до правовстановлюючих документів внесені не були. Оскільки спадщину після смерті [PERSON] у 2/3 частці прийняв [PERSON] та [PERSON] у 1/3 частці відповідно, то разом із часткою на будинок сказані спадкоємці успадкували й право власності на відповідну частку земельної ділянки по [ADDRESS] . Однак свідоцтва про право на спадщину на таку земельну ділянку у відповідних частках спадкоємцям не видавалось. Прийнявши у спадщину 74/150 частини буд. [ADDRESS] , [PERSON] після смерті [PERSON] набула й право власності на частину земельної ділянки у розмірі пропорційно її частці на такий будинок з усіма спорудами для його обслуговування, яка наразі не має можливості оформити своє право власності на частину спірної земельної ділянки. На підставі викладеного просила визнати за [PERSON] право власності на 74/150 частки земельної ділянки площею 0,0458 га (кадастровий № 1412336900:01:011:0940) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), що розташована по [ADDRESS] . Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву аналогічним чином порівняно із первісним позовом [PERSON] , відповідач [PERSON] просила суд визнати вже за нею право власності на 76/150 частин земельної ділянки площею 0,0458 га (кадастровий № 1412336900:01:011:0940) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), що розташована по [ADDRESS] . У судове засідання ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Звонарьов В. В., у судовому засіданні не з`явились, надавши заяви з проханням вирішити справу за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог, які повністю підтримували. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась також, надавши заяву суду з проханням вирішити спір у її відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого нею зустрічного позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає первісний та зустрічний позови обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належав на праві власності буд. [ADDRESS] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 12 жовтня 1959 року, посвідченого нотаріально 16 жовтня 1959 року, реєстр № 6419, за яким йому було надано земельну ділянку площею 458 кв. м. по [ADDRESS] у безстрокове користування, а в подальшому було Маріупольським БТІ проведено 9 вересня 1963 року реєстрацію права власності за ним на буд. [ADDRESS] , реєстр № 18488. Також суд встановив, що за договором дарування від 9 жовтня 1993 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2-3717, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 30 червня 1995 року, реєстр № 18488, [PERSON] набула у власність 13/50 часток житлового будинку [ADDRESS] внаслідок дарування їй такої нерухомості [PERSON] . При цьому за договором довічного утримання від 10 серпня 1995 року [PERSON] відчужив на користь [PERSON] 37/50 часток житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого нотаріально, реєстр № 2-4120. В подальшому на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 22 квітня 1998 року № 104/8 було передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] площею 458 кв. м., яка перебувала у них в користуванні, внаслідок чого [PERSON] та [PERSON] набули право власності на таку земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 2 вересня 1998 року. У ст. 8 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. Земельний кодекс України в редакції 2001 року (далі - ЗК 2001) набув чинності 1 січня 2002 року, тому за п. 3 «Прикінцевих положень» вказаного Кодексу закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить йому. Так відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України в редакції 1990 року (далі - ЗК 1990) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За ст. 23 ЗК 1990 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. На підставі ст. 30 ЗК 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Так за ст. 67 ЗК 1990 року громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути у містах не більше 0,1 га. При цьому Державні акти на право власності на землю відповідно до п. 10 ст. 28 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», якими було посвідчено право власності, видані до 1 січня 2013 року є дійсними. Таким чином на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 2 вересня 1998 року [PERSON] та [PERSON] набули право власності на земельну ділянку площею 458 кв. м. по [ADDRESS] . Однак, відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис № 1709 від 19 серпня 2003 року, виданого Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 53 років. При цьому за інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя вбачається, що відносно майна померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру від 16 листопада 2021 року. В той же час за відомостями Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 25 жовтня 2021 року вбачається, що станом на 19 серпня 2003 року (момент смерті [PERSON] ) за місцем реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] разом із вказаним спадкодавцем ніхто не був зареєстрований. На підставі ст. 757 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року (далі - ЦК 2003), яка визначає правові наслідки смерті набувача за договором довічного утримання, вказує, що обов`язки набувача переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України (в редакції 2003 року), тому за п. 4 «Прикінцевих положень» ЦК України (в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року (далі - ЦК 1963), оскільки Цивільний кодекс України (в редакції 2003 року) застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. На підставі ст. 429 ЦК 1963 року у разі смерті набувача майна обов`язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких переходить відчужений за договором довічного утримання будинок. При відсутності у набувача майна спадкоємців або при відмові їх від договору довічного утримання будинок, що був відчужений з умовою довічного утримання, повертається відчужувачеві. При цьому відповідно до ст. 459 ЦК 1963 (на момент смерті [PERSON] ) визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1270 ЦК 2003 року для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК 2003 спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. На підставі змісту ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1270 ЦК 2003 (на момент закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] ) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї. За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК 2003 (на момент закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] ) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, суд встановив, що після смерті [PERSON] [INFO] ніхто не прийняв спадщину останньої. Таким чином за відсутності спадкоємців щодо майна померлої [INFO] [PERSON] 37/50 частки буд. [ADDRESS] були повернуті на праві власності [PERSON] внаслідок припинення договору довічного утримання від 10 серпня 1995 року. Враховуючи перелічене, державним нотаріусом 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя було анульовано договір довічного утримання від 10 серпня 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо 37/50 часток житлового будинку [ADDRESS] , внаслідок чого [PERSON] було повернуто договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 12 жовтня 1959 року, посвідчений нотаріально 16 жовтня 1959 року, реєстр № 6419, що підтверджується листом від 19 лютого 2004 року на адресу Маріупольського БТІ для проведення реєстрації права власності на 37/50 часток житлового буд. [ADDRESS] на [PERSON] . Згідно із ч. 1, 3, 4 ст. 120 ЗК 2001 (на момент припинення договору довічного утримання) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При цьому за змістом ст. 125 ЗК 2001 (на момент припинення договору довічного утримання) право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Суд зауважує, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Таким чином при застосуванні положень ст. 120 ЗК 2001 у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК 2001 у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК 2001, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 січня 2021 року по справі № 318/1274/18. Отже, внаслідок припинення договору довічного утримання від 10 серпня 1995 року право власності на частину земельної ділянки площею 458 кв. м. по [ADDRESS] , що належала [PERSON] за державним актом від 2 вересня 1998 року, перейшла на праві власності [PERSON] , як первісному землекористувачу такої ділянки та новому власнику 37/50 буд. [ADDRESS] . При цьому таке право власності виникло у [PERSON] навіть при відсутності проведення ним державної реєстрації права власності на частку земельної ділянки площею 458 кв. м. по [ADDRESS] , оскільки така земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Суд також встановив, що за свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1004 від 24 червня 2005 року, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 79 років. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 2007 року, реєстр нотаріусу № 2-1601, [PERSON] набула у спадок 37/150 часток житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 червня 2007 року. Інша частина спадщини [PERSON] у вигляді 74/150 часток житлового будинку [ADDRESS] перейшла у спадок [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 2006 року, реєстр нотаріусу № 2-2886, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 5 лютого 2007 року. На підставі ст. 1216, 1218 ЦК 2003 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1296 ЦК 2003 спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК 2003 незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК 2003 є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відповідно до ст. 1225 ЦК 2003 року (на момент смерті [PERSON] ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. При цьому за ч. 1 ст. 377 ЦК 2003 (на момент смерті [PERSON] ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. За ст. 381 ЦК 2003 визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в містах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,10 гектара (п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК 2001). При цьому за п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що норми ст. 1225 ЦК 2003 про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту наведених норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Отже, за ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК 2003 земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була надана спадкодавцю у власність у межах нормативів, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі й споруди, переходить у власність спадкоємців. Аналогічна правова позиція була висловлена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 16 березня 2020 року по справі № 675/2372/16-ц. Таким чином, враховуючи цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю фактично на праві часткової власності, суд дійшов висновку, що спадкоємці майна померлого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , набули у спадок також частину спірної земельної ділянки по [ADDRESS] , що фактично належала спадкодавцю. Натомість, внаслідок смерті [INFO] [PERSON] спадщину останнього прийняла у спадок [PERSON] , внаслідок чого набула у власність 74/150 часток житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 травня 2013 року, реєстр нотаріусу № 1-417, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2013 року. На підставі ч. 1, 4 ст. 120 ЗК 2001 (в редакції на момент смерті [PERSON] ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За ст. 125 ЗК 2001 (в редакції на момент смерті [PERSON] ) право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Натомість, враховуючи наведені судом вище норми та правові позиції Верховного Суду, суд зазначає, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець майна померлого [PERSON] набула у спадок разом із 74/150 часток буд. [ADDRESS] також частину спірної земельної ділянки по [ADDRESS] , що фактично належала такому спадкодавцю. Судом також було встановлено, що за заявою [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою від 6 вересня 2020 року було земельній ділянці площею 458 кв. м. по [ADDRESS] присвоєно 29 жовтня 2020 року кадастровий номер 1412336900:01:011:0940 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власниками якої є [PERSON] та [PERSON] за державним актом на право приватної власності на землю від 2 вересня 1998 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 29 жовтня 2020 року та відповіддю від 8 жовтня 2020 року ГУ Держгеокадастр у Донецькій області. При цьому за відомостями від 22 листопада 2021 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація щодо зареєстрованого права власності на земельну ділянку площею 458 кв. м. по [ADDRESS] (кадастровий № 1412336900:01:011:0940) відсутня. Також за постановою 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 23 листопада 2021 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 74/150 часток земельної ділянки площею 458 кв. м. по [ADDRESS] внаслідок неможливості встановити факт належності спадкодавцю такого нерухомого майна на праві власності. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 15 ЦК 2003 кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 392 ЦК 2003 власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ст. 328 ЦК 2003 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК 2003 власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд зауважує, що за ст. 87 ЗК 2001 право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, за рішенням суду. На підставі п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. При цьому суд зазначає, що в разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на такий житловий будинок. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 12 жовтня 2016 року по справі 6-2099цс16. На підставі переліченого вмотивування, суд дійшов переконання, що внаслідок отримання у спадок від спадкодавця, [PERSON] , 74/150 часток буд. [ADDRESS] , [PERSON] набула у власність також й 74/150 часток земельної ділянки за такою адресою, які свого часу спадкодавець успадкував після смерті свого батька, [PERSON] . У свою чергу суд також встановив, що внаслідок отримання у спадок від спадкодавця [PERSON] 37/150 часток буд. [ADDRESS] , [PERSON] набула у власність також й 37/150 часток земельної ділянки за такою адресою. Враховуючи також, що [PERSON] набула у власність раніше фактично також 13/50 часток земельної ділянки за такою адресою за державним актом від 2 вересня 1998 року, як співвласниця буд. [ADDRESS] , то вбачається, що [PERSON] загалом набула у власність 76/150 часток на земельну ділянку площею 458 кв. м. по [ADDRESS] (13/50 + 37/150 = 76/150), цільове призначення якої обслуговування вказаного житлового будинку. Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання за ними права власності на 74/150 та 76/150 часток відповідно земельної ділянки площею 0,0458 га, розташованої по [ADDRESS] .

Outcome: approved