Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та з урахуванням уточнень просить стягнути з відповідача Державного Донбаського підприємства з пуску, налагоджування, вдосконалення технології та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» заборгованість по заробітній платі в сумі 64430,87 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 року по 13.07. 2021 року включно в сумі 58912,96 грн.; грошову компенсацію за 24 календарні дні невикористаною щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, в сумі 4978,67 грн.. В обґрунтування позову посилається на те, що 08.06.2011 року позивачка була працевлаштована до ДП «Доноргрес», про що свідчать дані трудової книжки. 25.05.2020 року вона була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, починаючи з 01.03.2019 року та по день звільнення, тобто по 25.05.2020 рік, відповідачем на виплачувалась заробітна плата. Крім того, з дня звільнення - 25.05.2020 та по теперішній час відповідач не сплатив їй належні при звільненні розрахункові виплати. У зв`язку з викладеним, позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Також зазначила, у разі неявки в судове засідання відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до записів у трудовій книжці, на підставі наказу № 80-К від 08.06.2011 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу на посаду інженера хімслужби до ДП «Доноргрес». На підставі наказу № 22-К від 25 травня 2020 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з власними розрахунками позивача, заборгованість по заробітній платі складає 64430,87 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 року по 13.07. 2021 року включно складає - 58912,96 грн.; грошова компенсація за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, складає 4978,67 грн. Вказаний розмір заборгованості відповідачем не спростований будь-якими доказами. Суд вважає даний розрахунок позивача, як достовірний, та який не був спростований відповідачем жодними доказами, і сума виплат позивачу заробітної плати по місяцям співпадає з відомостями зазначеними Головним управлінням Пенсійного Фонду України від 25.11.2020 року, - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, якими підтверджуються суми нарахованої позивачу заробітної плати за вказані місяці. При цьому, з довідки пенсійного фонду вбачається, що з березня 2019 року по день звільнення позивачу заробітна плата взагалі не виплачувалась. Таким чином, у суду немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивача, які зазначені у вищевказаних документах. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 64430,87 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 року по 13.07. 2021 року включно у сумі 58912,96 грн.; грошової компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, у сумі 4978,67 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з нею остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 25.05.2020, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 13.07.2021, тобто по дату, яку вказувала позивач у своїй позовній заяві (уточненій), оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки, що вбачається із доказів наданих позивачем, зокрема довідки форми ОК-5 та розрахунків заборгованості, наданих представником позивача. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідачем не надані відомості щодо середньомісячної заробітної плати позивача та інших відомостей для її розрахунку. Відповідно до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13.07.2021 року включно складає 207,44 грн * 284 робочі дні = 58 912,96 грн. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12, ч.ч. 5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 58912,96 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, у сумі 4978,67 грн. суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. При звільненні [PERSON] не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Так, згідно розрахунку наданого позивачем, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, у сумі 4978,67 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період останніх 12 місяців, що передували даті звільнення, у сумі 4978,67 грн. також підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», однак позивачем заявлено три позовні вимоги, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 724 грн. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць відповідно до ст. 430 ЦПК України. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved