Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 року Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 25.07.1995 року було видане свідоцтво про право власності на житло, яким було передано в порядку приватизації у власність [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,2 кв. м., жилою площею 37,8 кв. м. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року, (справа № 2- 114/1996р.), за позовними вимогами [PERSON] було визнано недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир [ADDRESS]. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що [PERSON] мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша квартира № 50 (площею 19,0 кв. м.) перебувала у користуванні [PERSON], як підсобне приміщення. На виконання рішення суду, розпорядженням управління ЖКГ Одеської міської ради № 259 від 06.12.1996 року були внесені зміни до розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 року і свідоцтво про право власності № 9-1788 від 25.07.1995 року про передачу у власність [PERSON] кв. № 48 в частині зазначення загальної площі, а саме замість «проживаючому в 2-х кімнатній квартирі загальною площею 58,2 кв. м., поновленою вартістю 1018500 крб.» визнано недійсним, із внесенням змін, а саме «проживаючому в однокімнатній квартирі, загальною площею 18,8 кв. м. поновленою вартістю 329000 крб.». Після смерті [PERSON], розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577р. від 30.09.2011 року аварійна квартира № 50 була передана [PERSON] під підсобне приміщення без права реєстрації. З того часу, та по даний час [PERSON] користується квартирою № 50. На підставі рішення виконкому Ленінського району м. Одеси № 182/11 від 08.08.1996 року, квартира [ADDRESS] була передана у користування [PERSON] під підсобне приміщення. Відповідач [PERSON], знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні [PERSON], а квартира № 49 перебувала у користуванні [PERSON], останній 17.12.2014 року за нотаріально посвідченим договором дарування (приватний нотаріус ОМНО [PERSON]) подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], до складу якої входили квартири № № 49, 50. Вищевказані відомості, встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р., а також ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016р.. Згідно договору дарування нерухомого майна від 17.12.2014р. [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка складалась з двох житлових кімнат: житловою площею -37,8 кв.м., загальною площею -58,2 кв.м.. Відповідно до п. 1.2 договору, документом, що підтверджує право власності Дарувальника на дарунок є свідоцтво про право власності на житло, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №9-1788, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 25.07.1995р., додатку примірнику технічного паспорту на двох аркушах, яке видане згідно з розпорядженням від 25.07.1995р. за № 61124. Вказане свідоцтво зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.09.1995р.. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно п. 2.1. Договору Дарувальник гарантував, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою не перебуває... Крім того, згідно п. 2.7. Договору Дарувальник стверджує..., що йому невідомо про будь-які недоліки або особливі властивості предмету дарування, які могли б бути небезпечними для життя, здоров'я та майна Обдарованої. Однак [PERSON] не повідомив позивачку, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним, а квартира № 50 перебувала у користуванні [PERSON], а квартира № 49 перебувала у користуванні [PERSON], що підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р., а також ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2016р.. В той же час, позивачка стверджує, що фактично між ними був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не договір дарування, тобто він є удаваним. Позивачка стверджує, що за їх спільною домовленістю, вона придбала квартиру [ADDRESS], за умови передачі у власність сестри [PERSON] - [PERSON] належну позивачці квартиру [ADDRESS], а також сплати [PERSON] коштів у розмірі 100000 гривень. 17 грудня 2014р. позивачка передала [PERSON], згідно домовленості суму коштів у розмірі 100000 гривень, що підтверджується його особистою розпискою. 23 січня 2015р. згідно договору дарування нерухомого майна, [PERSON], передала у власність [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі №87. На підставі викладеного, позивачка просить: визнати договір дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним, як удаваний; визнати, що між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 20,4 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 20,4 кв.м.. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, та, в свою чергу, подав зустрічний позов про виселення. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015 року, яке залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.03.2016 року був визнаний недійсним договір дарування від 17.12.2014 року [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Вимоги про недійсність даного договору дарування вже розглянути у суді та вказано з яких підстав даний договір дарування є недійсним. Так, у рішенні судів першої та другої інстанцій вказано, що за договором дарування була відчужена квартира, до складу якої входили аварійні квартири, які перебували у користуванні, та, відтак нотаріально посвідчений даний договір дарування є недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, тобто, є такий, що був укладений особою, яка не набула право власності на відчужене майно. Таким чином, судом вже встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання даного договору недійсним. Розписка на яку посилається [PERSON] не може бути підтвердженням вимог про удаваний правочин, оскільки не є підставою підтвердження купівлі-продажі квартири. Так, розписка датована вереснем 2015 року, тоді як договір дарування уклався у грудні 2014 р. Дана розписка не містить від кого отримані кошти. Текст розписки зовсім не містить посилань та зазначень про договір купівлі-продажу, мова іде про оплату комунальних услуг, електроенергію, нотаріальні послуги та інше. При цьому необхідно урахувати, що згідно умов договору дарування витрати, пов'язані зі складанням проекту цього договору та його нотаріальним посвідченням сплачуються обдарованою, тобто відповідачкою (п.п.4.3). [PERSON] посилається на те, що він є інвалідом, у нього наслідки ЗЧМТ, струсу головного мозку у вигляді енцефалопати, астено-невротіческого синдрому, він перебуваю на «Диспансерному» обліку з приводу психічного і поведінкового розладу. [PERSON] вважає, що відповідачка мешкає у даній квартирі незаконно та безпідставно володіє нею, чим порушує його право на користування та мешкання у даної квартирі. На підставі викладеного, [PERSON] просить виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 23.11.2016р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] був прийнятий до спільного розгляду. В процесі розгляду справи, згідно ухвали суду від 17.08.2017р. судом також був об'єднаний в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Вищевказані позовні вимоги [PERSON] мотивовані наступними обставинами. Так, [PERSON] будучи власником квартири [ADDRESS] загальною площею 10,8 кв.м. уклала із [PERSON] 23.01.2015 року договір дарування. Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач вважає вказаний договір підлягає визнання судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України, ст. 229 ЦК України, оскільки фактично договір дарування був частиною угоди між [PERSON] та [PERSON]. Так, жодних фактичних відносин між позивачем та відповідачем [PERSON] ніколи не існувало, вони не були знайомі, не є близькими родичами. Єдине, що пов'язує цих осіб - зв'язок між позивачкою та [PERSON] щодо купівлі-продажу квартир, вчинені в період з 17.12.2014 р. по 23.01.2015 р. шляхом укладення окремих договорів дарування та складання розписки в простій письмовій формі. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що між нею та [PERSON] була досягнута угода, відповідно до якої, вона придбавала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], а в рахунок оплати за дану квартиру вона передає останньому кошти у розмірі 100000 гривень, а також дарує належну їй квартиру [ADDRESS] сестрі [PERSON] - [PERSON]. Позивачка також пояснила, що [PERSON] їй не повідомив, що правовстановлюючі документи на його квартиру були визнані недійсними. В зв'язку з чим, вона погодилась на пропозицію [PERSON] щодо придбання у нього квартири, передачі йому коштів, а також дарування його сестрі належній їй квартирі. Однак нотаріально вони вирішили оформити саме договори дарування квартир, а не договори купівлі-продажу. Після оформлення договору дарування квартири [ADDRESS] вона переїхала до даної квартири, а [PERSON] виїхав з неї. Виконуючи свої зобов'язання вона передала [PERSON] кошти у розмірі 100000 гривень, а також подарувала сестрі - [PERSON] - [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Після закінчення виконання всіх домовленостей будь-якого спору між нею та [PERSON] не виникало, та претензій один до одного ніхто не заявляв. Позивачка також пояснила, що вона, будучи впевнена в своїх правовстановлюючих документах, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою. Крім того, під час розгляду даної справи, на її боці виступав [PERSON]. Однак після ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] вирішив скористатись даним рішенням і став вимагати від неї звільнити квартиру. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, та, в свою чергу, наполягав на задоволенні зустрічного позову про виселення. Так, в судовому засіданні він пояснив, що [PERSON] була його подругою та вона бажала вирішити його проблеми з житлом. Він також пояснив, що розписку він писав за наполяганням адвоката [PERSON], проте будь-яких коштів він не отримував. Крім того, йому невідомо за яких підстав [PERSON] подарувала його сестрі квартиру. В судовому засіданні [PERSON] також не надав конкретної відповіді на питання чи повідомляв він [PERSON] про раніше прийняте рішення судом щодо визнання частково недійсними його приватизаційних документів. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на сторони відповідач - [PERSON] пояснила, що вона була вимушена звернутись із зустрічним позовом до [PERSON], оскільки [PERSON] намагалась відібрати від неї квартиру № 50 (площею 19,0 кв. м.), що раніше перебувала у користуванні [PERSON], як підсобне приміщення. При цьому, [PERSON] мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша. Вона також пояснила, що їй невідомо, які саме взаємовідносини склались між [PERSON] та [PERSON], та який саме договір вони уклали. В останнє судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] пояснила, що під час посвідчення спірних договорів дарування, нотаріус роз'яснила сторонами про правові наслідки укладення договору дарування, а також засвідчилась у намірах сторін здійснити правочин. Сторони не повідомляли нотаріуса про будь-які домовленості щодо передачі коштів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так, за договором дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за № 393, [PERSON] (далі - ДАРУВАЛЬНИК) та [PERSON] (далі - ОБДАРОВУВАНА), уклали Договір, згідно п. 1.1. якого ДАРУВАЛЬНИК передав (подарував), а ОБДАРОВУВАНА прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру (далі - дарунок) за [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат; житловою площею - 37,8 кв.м., загальною площею - 58,2 кв.м. Згідно п. 1.2. Документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок, є: Свідоцтво про право власності на житло, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 9-1788, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 25.07.1995 року, додаток примірник технічного паспорту на двох аркушах, яке видано згідно з розпорядженням від 25.07.1995 року № 61124. Вказане Свідоцтво зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.09.1995р. номер запису: 171, стор. 169, кн. 33пр. Пунктом 2.1. договору визначено, що ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось. Крім того, згідно п. 2.3 Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: -однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; -їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства; -договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; -не обмежені у цивільній дієздатності; -не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Крім того, згідно п. 2.6 Договору ДАРУВАЛЬНИК, підтверджував, за цим договором він розуміє, що після підписання цього Договору, він лишається права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно, та не буде мати ніяких прав до дарунка, та навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок. В цей же день, [PERSON] подав до нотаріуса заяву, згідно якої він підтверджував, що дарує дану квартиру [PERSON] безумовно та безкоштовно. Права третіх осіб у зв'язку із даруванням цієї нерухомості не порушуються. [PERSON] також подала заяву до нотаріуса заяву, згідно якої вона приймає в дар квартиру безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов, переобладнань ніяких не має. Судом також встановлено, що за договором дарування нерухомого майна 23.01.2015р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON] у реєстрі № 87, [PERSON] (далі - ДАРУВАЛЬНИК), та з другої сторони - [PERSON], (далі - ОБДАРОВУВАНА), разом надалі пойменовані «Сторони», уклали Договір, згідно п.1.1. якого, ДАРУВАЛЬНИК передав (подарував), а ОБДАРОВУВАНА прийняла безоплатно у власність (прийняла у дар) квартиру за [ADDRESS], (далі - дарунок), яка складається з однієї кімнати; житловою площею - 8,6 кв.м., загальною площею 10,8 кв.м. Відповідно до п. 1.1. договору, документом, що підтверджує право власності ДАРУВАЛЬНИКА на дарунок, є: Договір дарування квартири, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 22.02.2005 року за № 744, який зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.06.2005 року. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7422674, виданий Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», 03.06.2005 року, номер запису: 2507, в книзі: 370пр-103, реєстраційний номер: 8768107, бланк СВО № 216945. Згідно п. 2.1. ДАРУВАЛЬНИК гарантує, що дарунок на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, іншим способом не відчужений, під заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, договору довічного догляду, та/або шлюбного контракту (щодо вказаного об'єкту) не укладалось. Відповідно до 2.4. Договору ДАРУВАЛЬНИК та ОБДАРОВУВАНА, стверджують що: - однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки: -їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, не під впливом обману та не під впливом насильства; -договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; -не обмежені у цивільній дієздатності; -не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Згідно п. 2.5 Договору Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договір безоплатного, а тому ДАРУВАЛЬНИК не має право вимагати від ОБДАРОВУВАНОЇ вчинення на їх (його, її) користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Крім того, п. 2.6 Договору встановлено, що ДАРУВАЛЬНИК за цим договором розуміє, що після підписання нього Договору, лишаюся права власності на вказане нерухоме майно остаточно та безповоротно, та не буду мати ніяких прав до дарунка, та навпаки ОБДАРОВУВАНА набуває усі майнові та немайнові права на вказаний за цим договором дарунок. В цей же день, [PERSON] подала до нотаріуса заяву, згідно якої, вона заявляла, що дарує вказану квартиру - [PERSON] безумовно та безкоштовно, у зв'язку із чим права третіх осіб не порушуються. [PERSON] також подала заяву, згідно якої, вона підтверджувала, що квартиру приймає в дар безкоштовно та безумовно, квартира нею оглянута, добудов, перебудов ніяких не має та не проводилося. [PERSON] в позовних вимогах стверджує, що, між нею та [PERSON] була досягнута угода, відповідно до якої, вона придбавала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], а в рахунок оплати за дану квартиру вона передає останньому кошти у розмірі 100000 гривень, а також дарує належну їй квартиру [ADDRESS] сестрі [PERSON] - [PERSON]. Позивачка [PERSON] стверджує, що фактично укладенням вищевказаних договорів дарування, сторони приховали фактично укладення договору купівлі-продажу. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, різницею між правовою природою даних договорів є по-перше платність або безоплатність переходу права власності. Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 судам роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаванимправочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В постанові ВСУ від 14.11.2012р. №6-133цс12, Верховний суд України встановив, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні однієї і тієї самої норми права - ст. 235 ЦК України, Верховний Суд України виходить із такого. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає, що фактично між сторонами був укладений удаваний правочин, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала у власність квартиру за [ADDRESS]. Доказом саме укладення договору купівлі-продажу між сторонами є власноручно написана розписка [PERSON] в якій визнає факт отримання від [PERSON] суми у розмірі 100000 гривень в рахунок продажу [ADDRESS]. Таким чином, дана розписка вже свідчить, що договір не є безоплатним. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що за договором дарування від 23.01.2015р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON] у реєстрі № 87, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за [ADDRESS]. В судовому засіданні сторони визнали факт, що [PERSON] є сестрою [PERSON], а таким чином, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Крім того, під розгляд справи [PERSON] пояснив, що бажав забезпечити сестру житлом, а тому попросив [PERSON] подарувати сестрі квартиру. В судовому засіданні також встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 року Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 25.07.1995 року було видане свідоцтво про право власності на житло, яким було передано в порядку приватизації у власність [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,2 кв. м., жилою площею 37,8 кв. м. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року, (справа № 2- 114/1996р.), за позовними вимогами [PERSON] було визнане недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир [ADDRESS]. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що [PERSON] мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша квартира № 50 (площею 19,0 кв. м.) перебувала у користуванні [PERSON], як підсобне приміщення. На виконання рішення суду, розпорядженням управління ЖКГ Одеської міської ради № 259 від 06.12.1996 року були внесені зміни до розпорядження органу приватизації № 61124 від 25.07.1995 року і свідоцтво про право власності № 9-1788 від 25.07.1995 року про передачу у власність [PERSON] кв. № 48 в частині зазначення загальної площі, а саме замість «проживаючому в 2-х кімнатній квартирі загальною площею 58,2 кв. м., поновленою вартістю 1018500 крб.» визнано недійсним, із внесенням змін, а саме «проживаючому в однокімнатній квартирі, загальною площею 18,8 кв. м. поновленою вартістю 329000 крб.». Після смерті [PERSON], розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 577р. від 30.09.2011 року аварійна квартира № 50 була передана [PERSON] під підсобне приміщення без права реєстрації. З того часу, та по даний час [PERSON] користується квартирою № 50. На підставі рішення виконкому Ленінського району м. Одеси № 182/11 від 08.08.1996 року, квартира [ADDRESS] була передана у користування [PERSON] під підсобне приміщення. Відповідач [PERSON], знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні [PERSON], а квартира № 49 перебувала у користуванні [PERSON], останній 17.12.2014 року, оформивши удаваний договір дарування, фактично продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], до складу якої входили квартири № № 49, 50. Вищевказані обставини, а саме, щодо обізнаності [PERSON] про наявність рішення суду, згідно якого були визнані частково недійсним приватизаційні документи, підтверджуються у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р. по цивільній справі №523/1597/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] - про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Необхідно також відзначити, що доказом того, що позивачка [PERSON] не була повідомлена [PERSON] про наявність рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року є факт того, що [PERSON] первісно звернулась з позовом до [PERSON] - про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, що підтверджується матеріалами цивільної справи №523/1597/15. Таким чином, суд вважає, що необхідно визнати договір дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла безоплатно у власність квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним, у реєстрі за № 393, як удаваний. визнати, що між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м.. В той же час, суд вважає, що фактично укладений договір купівлі-продажу згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м. необхідно визнати як нікчемний. Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Суд вважає, що дії відповідача [PERSON] були спрямовані саме на незаконне заволодіння майном, що належало позивачці [PERSON]. Так, як вже з'ясовувалось судом рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 12.03.1996 року, (справа № 2- 114/1996р.), за позовними вимогами [PERSON] було визнане недійсним зазначене вище свідоцтво про право власності на житло в частині приватизації квартир [ADDRESS]. Ухвалюючи дане рішення, суд виходив з того, що [PERSON] мав право на приватизацію лише квартири № 48, яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м., інша квартира № 50 (площею 19,0 кв. м.) перебувала у користуванні [PERSON], як підсобне приміщення. Відповідач [PERSON], знаючи про те, що свідоцтво про право власності на житло було за рішенням суду визнане недійсним та квартира № 50 перебувала у користуванні [PERSON], а квартира № 49 перебувала у користуванні [PERSON], останній 17.12.2014 року здійснив відчуження даної квартири. Таким чином, [PERSON], використовував недійсні приватизаційні документи під час фактичного продажу квартири з метою отримання коштів від [PERSON] у розмірі 100000 гривень, а також з метою заволодіння майном [PERSON], а саме квартирою [ADDRESS], яку перейшла у власність його рідної сестри. Вищевказаний факт, також підтверджується поданим по даній справі зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, в якому [PERSON] наполягає на виселенні [PERSON] з спірної квартири, без надання будь-якої компенсації за кошти, які йому були передані [PERSON], а також вартості квартири [ADDRESS], яку він фактично вимусив подарувати його сестрі. Необхідно також відзначити, що [PERSON] після укладення договору дарування нерухомого майна від 17.12.2014р., не звертався до суду про визнання його недійсним. Суд вважає, що [PERSON] вирішив скористуватись рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р. по цивільній справі №523/1597/15, згідно якого позовні вимоги [PERSON] були задоволенні, та було визнано недійсним договір дарування від 17.12.2014р. квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 393. Спрямованість дій [PERSON] також підтверджується наявними в справі документами, згідно яких [PERSON] вимагав повернення йому нотаріусом оригіналів правовстановлюючих документів, скасуванню реєстрації у квартирі [PERSON], а також її родичів. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. В зв'язку з чим, необхідно застосувати наслідки нікчемності договору шляхом стягнення з [PERSON] ([INFO], іпн. [NUMBER]) на користь [PERSON] ([INFO], іпн. [NUMBER]) суму коштів у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень. Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає, що неможливо задовольнити позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати площею 18,8 кв. м.., кухні площею 17,4 кв.м., коридору 3,0 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м.. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2015р. по цивільній справі №523/1597/15, було визнано недійсним договір дарування від 17.12.2014р. квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним в цілому, що виключає можливість визнання його дійсним. Суд також вважає, що необхідно визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 23.01.2015р., згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла безоплатно у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 10,8 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за № 87. Так, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом вже було встановлено, що волевиявлення [PERSON] було спрямовано не на бажання подарувати [PERSON] квартиру [ADDRESS], а було метою завершити розрахунок за квартиру [ADDRESS]. Необхідно також відзначити, що [PERSON] та [PERSON] не пов'язують родинні відносини, а також вони не мають характер дружних, що підтвердила в судовому засіданні [PERSON]. В судовому засіданні представник [PERSON], адвокат Федоренко Н.Е., яка одночасно представляла інтереси відповідача [PERSON] не дала достатньої відповіді про причини дарування спірної квартири. Суд критично ставиться до пояснень адвоката, що [PERSON] відчувала особливу симпатію до [PERSON], та вони відносились один до одного як члени однієї сім'ї, оскільки доказів даному твердженню не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно повернути сторін - [PERSON], а також [PERSON] у первісний стан, а саме: припинити право власності [PERSON] (іпн. [NUMBER]) на квартиру [ADDRESS], яку вона набула на підставі дарування нерухомого майна від 23.01.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за № 87, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна №556710651101, номер запису про право власності: 8478281. визнати за [PERSON] ([INFO], іпн. [NUMBER]) право власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 10,8 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна №556710651101. В той же час, суд вважає, що необхідно задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Так, на теперішній час, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В зв'язку з тим, що [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], а також власник не погоджує її проживання, то вона підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: partial