Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить виселити [PERSON] з квартири по [ADDRESS] та зобов'язати Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області зняття його з реєстрації за вказаною адресою, а також зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні житлом. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, шлюб з яким 15.09.2010 року розірвано рішенням Залізничного районного суду м.Львова, при цьому з 05.02.2001 року зареєстрований та проживає в квартирі по [ADDRESS], яка належить їй на праві власності. Відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує постійні сварки та скандали, завдає їй фізичного та психологічного болю, виганяє її з квартири. Зазначила, що у зв'язку з такою поведінкою відповідача вона неодноразово зверталася у Залізничний РВ зі скаргами на протиправні дії відповідача, однак такі не змінили поведінки останнього щодо неї. Оскільки відповідач проживає в квартирі без законних підстав, не є власником або квартиронаймачем та не є членом сім'ї власника квартири, створює умови, які унеможливлюють спільне з ним проживання, просить ухвалити рішення про задоволення її вимог про виселення, зняття з реєстрації та усунення перешкод в користуванні житлом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлені про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки, що стверджується повідомленнями про вручення поштових повідомлень (а.с.26-28, 34, 35. 41). За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача та представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу № 462/4481/13-п, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. У відповідності до частини 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що квартира по [ADDRESS] на праві особистої власності на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Другою Львівською держнотконтори 18.11.1996 року за реєстровим №1-3934 належить позивачу - [PERSON] (а.с.6). Із довідки, виданої ЛКП «Граніт» №506 від 03.04.2014 року вбачається, що в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999 року до 15.09.2010 року (а.с.8). Між позивачем і відповідачем склалися неприязні стосунки, добровільно виселятися зі спірної квартири останній не бажає, про що зазначає позивач і що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають із ним в будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Як член сім'ї власника квартири відповідач [PERSON] був 05.02.2001 року зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою, виданої ЛКП «Граніт» №506 від 03.04.2014 року (а.с.7), тому він в установленому законом порядку набув право користування цією квартирою. 15.09.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.8). Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається із роз'яснень, даних в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позов про виселення відповідача заявлено з підстав ст.116 ЖК України, а саме з приводу систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Зі змісту ст.57 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд дійшов висновку, що підстави для виселення відсутні, оскільки на час розгляду справи позивач не довів належними доказами, що порушення правил співжиття відповідачем носить систематичний характер. Так, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 07.06.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 85 грн. Доказів про те, що відповідач після притягнення його до адміністративної відповідальності повторно вчиняв дії по порушенню умов проживання в квартирі позивачем суду не подано. Згідно відповіді Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 23.05.2014 року за № 16/14-2505 (а.с. 29) надати матеріали за зверненнями [PERSON] щодо дій [PERSON] не виявляється можливим у зв'язку з їх знищенням пожежею під час нападу невстановлених осіб на приміщення райвідділу в ніч на 19.02.2014 року. Допитані свідки [PERSON], яка є донькою позивача, та [PERSON], також не підтвердили застосування конкретних заходів попередження або громадського впливу, які застосовувались щодо [PERSON], окрім притягнення його до адміністративної відповідальності 07.06.2013 року. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що порушення умов проживання в квартирі відповідачем [PERSON] було одноразове і порушення не носять систематичного характеру, тому правові підстави для виселення відповідача із заявлених підстав відсутні, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed