Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва на право особистої власності на будинковолодіння від 4 березня 1989 року житловий будинок з приналежними господарськими будівлями, спорудами по [ADDRESS] на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був батько позивачки [PERSON]. Останній помер [INFO]. Мама позивачки - [PERSON] померла [INFO]. При житті, 10 січня 2002 року, [PERSON] на випадок смерті зробила письмове розпорядження, яким все своє майно заповіла свої дочці; заповіт посвідчений секретарем Виноградської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 1; ніким не скасовувався та не оскаржувався. З часу свого народження позивачка проживала разом з батьками, вели спільне господарство та мали спільний побут. Після смерті батьків позивачка, як спадкоємець за заповітом, фактично вступила в управління спадковим майном: продовжує жити в батьківському будинку, несе всі витрати по обслуговуванні господарства, обробляє земельну ділянку, неодноразово проводила як поточний, так і капітальний ремонти тощо. На підставі заяви позивачки нотаріальною конторою заведено спадкову справу, їй видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна (земельну ділянку). Однак, нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння [ADDRESS], оскільки спадкове господарство зареєстровано як колгоспний двір, головою якого був батько позивачки і визначити конкретні частки спадкодавців неможливо. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На час припинення колгоспного двору в спадковому господарстві проживали та були зареєстрованими: [PERSON], 1920 р.н. (тато позивачки) - помер [INFO], [PERSON], 1929 р. н. (мама позивачки) - померла [INFO], позивачка та відповідач [PERSON], 1986 р.н. Позивачка є єдиною спадкоємицею за волевиявленням померлої. Після смерті обох батьків позивачка фактично прийняла спадщину, однак не може реалізувати своє спадкове право на житлове господарство, через його реєстрацію як колгоспного двору. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з наведених в позові підстав, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, включаючи неповнолітніх і непрацездатних; у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривалось до смерті останнього члена колгоспного двору, а залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Із копії свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 4 березня 1989 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 33 від 13 лютого 1989 р., вбачається, що в цілому будинковолодіння, яке складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташоване в [ADDRESS], дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS], що стверджується довідкою № 531, виданою 24.07.2018 р. виконавчим комітетом Виноградської сільської ради. Станом на 15.04.1991 р. в [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою № 528, виданою 24.07.2018 р. виконавчим комітетом Виноградської сільської ради. [PERSON] помер [INFO] у віці 74 роки в с. Виноград Городенківського району, запис за № 15 від 20.06.1994 р. в книзі реєстрації актів про смерть, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 20 червня 1994 р. Виноградською сільською радою Городенківського району. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] помер до 01.01.2004 р., застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно з ст. 524 згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. На час смерті [PERSON] ([INFO]) разом з ним в [ADDRESS] (бувша [ADDRESS]) проживали та були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що стверджується довідкою № 532, виданою виконавчим комітетом Виноградської сільської ради 24.07.2018 р. Копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 24 травня 1948 р. Гвіздецьким Рай Бюро ЗАГС свідчить, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям, запис за № 1 від 24 травня 1948 р. в книзі записів актів громадянського стану про одруження. Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.2000 р., зареєстрованого в реєстрі за № 392, вбачається, що [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], успадкувавши майновий пай в агрофірмі «Дружба» (спадкова справа № 308). За заповітом, посвідченим 10.01.2002 р. секретарем виконкому Виноградської сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 1, [PERSON], жителька с. Виноград все належне їй рухоме та нерухоме майно, а також цінні папери, які будуть належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, - заповіла своїй дочці [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] у віці 78 років в с. Виноград Городенківського району, актовий запис за № 21 від 03.10.2006 р., що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 03 жовтня 2006 р. Виноградською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. На час смерті [PERSON] був чинним Цивільний кодекс України 2003 р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. Те, що позивачка [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON], стверджується: копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 23 серпня 1963 р. Виноградською сільською радою Городенківського району, в якому зазначено дошлюбне прізвище позивачки - «[PERSON]», запис за № 44 від 23 серпня 1963 р. в книзі записів актів громадянського стану про народження, та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 14 серпня 1998 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківської райдержадміністрації, з якого слідує, що прізвище позивачки після розірвання 14.08.1998 р. шлюбу з [PERSON] - «[PERSON]», запис за № 75 від 14 серпня 1998 р. в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу. На час смерті [PERSON] ([INFO]) разом з нею в [ADDRESS] (бувша [ADDRESS]) проживали та були зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що стверджується довідкою № 530, виданою виконавчим комітетом Виноградської сільської ради 24.07.2018 р. Отже, позивачка прийняла спадщину після смерті матері. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.2007 р. (спадкова справа № 1008) вбачається, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], успадкувавши земельну ділянку площею 1,3382 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розміщена на території Виноградської сільської ради та майновий пай в агрофірмі «Дружба». До спадкового майна померлої [PERSON] належить також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], що належав батькові позивачки [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого була мати позивачки [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Постановою в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори № 1204/02-31 від 17 липня 2018 р. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], на житловий будинок [ADDRESS], що належав [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого була його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, з посиланням на те, що вищезгадане господарство відносилось до колгоспному двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 р., належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені. З технічного паспорта на вищезгаданий садибний (індивідуальний) житловий будинок, складеного 4.05.2018 р., встановлено, що житловий будинок збудований в 1964 р., господарські будівлі та споруди - в 1961, 1964, 1965, 1990 роках. Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 23 липня 2018 р. становить 60 400 грн., що стверджується звітом про вартість житлового будинку з надвірними спорудами, складеного ЕТВО «Придністров'я». За даним житловим будинком рахується земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Виноградської сільської ради № 529, виданою 24.07.2018 р. Судом встановлено, що позивачка, як спадкоємець за заповітом після смерті матері [PERSON], фактично стала власником вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, користується ними. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Передбачених згаданою статтею підстав неправомірності набуття позивачкою, як спадкоємцем за заповітом спадкодавця [PERSON], права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] не встановлено, колишні члени колгоспного двору - відповідачі не заперечують відносно задоволення даного позову, тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення позовних вимог. На підставі ст.ст. 120, 123, 525, 526, 548, 549, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 392, 1216, 1217, 1222, 1223, 1233, 1241, 1268-1270, 1296-1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: approved