Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Територіальний центр соціального обслуговування Дарницького району м. Києва, [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартиру. Мотивуючи тим, що по сусідству з нею в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON], [INFO], яка близьких родичів (чоловіка, дітей, онуків) не мала й з підстав похилого віку й незадовільного стану здоров»я потребувала сторонньої допомоги, яку вона часто надавала протягом останніх 20 років. За життя [PERSON] говорила, що хотіла залишити після своєї смерті все майно саме їй, яка на праві власності мала квартиру [ADDRESS], й не маючи інших родичів, запропонувала оформили у нотаріуса договір довічного утримання, згідно якого їй перейшла б у власність квартира, а вона в свою чергу забезпечила б її догляд та утримання, й взяла витрати на поховання, однак цей договір не був укладений з підстав поганого стану здоров»я, а потім [INFO] року - й смерті [PERSON], тобто вони не встигли оформити обумовлений договір у письмовій формі та нотаріально посвідчити як того вимагає ЦК України. Посилаючись на те, що між нею та [PERSON] фактично відбувся договір довічного утримання, усі умови якого щодо утримання підопічної нею були виконані, але такий договір залишився нотаріально не посвідчений, просила визнати договір дійсним і визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] звернулась до суду із позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON], приватний нотаріус київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на квартиру. Мотивуючи тим, що її матір була подругою померлої, а вона - виросла на очах [PERSON], та, не маючи власних дітей, ставилася до неї як дочки, й останні 20 років фактично проживали єдиною сім»єю. Оскільки вона вимушена була переїхати до іншого житла, вона продовжувала піклуватися про похилу жінку. В січні 2016 року вона з [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса з метою укладення договору довічного утримання, проте з підстав зайнятості нотаріуса укладення угоди перенесли на іншу дату. Вподальшому з підстав поганого самопочуття, а потім - й смерті [PERSON] вони не встигли укласти обумовлений договір, проте вважаючи, що між нею та [PERSON] фактично відбувся договір довічного утримання, усі умови якого щодо утримання підопічної нею були виконані, але такий договір залишився нотаріально не посвідчений, просила визнати договір дійсним і визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 13 червня 2016 року (а.с.81), позовні вимоги в редакції від 26 жовтня 2016 року (а.с.19-22 том 2) підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, а у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - [PERSON], - відмовити. В судовому засіданні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON], та її представники [PERSON] та [PERSON], діючі на підставі договорів про надання правової допомоги від 04 жовтня 2017 року (а.с.79, 83), у задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити за недоведеністю, а свій позов в редакції від 24 жовтня 2016 року (а.с.92-95), - задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, надав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.138, 139, 140), вважаючи, що [PERSON] з 2012 року й по день смерті перебувала на обслуговуванні держави згідно украденою між нею та територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва договору на підставі поданої нею заяви від 28 лютого 2012 року як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Третя особа - Територіальний центр соціального обслуговування Дарницького району м. Києва надав до суду матеріали особової справи,заведеної Територіальним центром Управління правці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання соціальних послуг [PERSON] (а.с.128-135 том 2). Треті особи в судове засідання не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача й третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову. Вислухавши пояснення позивача, третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, їх доводи та заперечення, вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], письмові пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням спадкової справи, яка витребувана у нотаріуса, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] (а.с.122 том 1), померла [INFO] року у віці 82 років, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а.с.9 том 1). Причиною смерті [PERSON] став хронічний пієлонефрит (а.с.10 том 1). Як вбачається із довідки форми № 3 [PERSON] з 1980 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], й була єдиною зареєстрованою особою в даній квартирі (а.с.12). Вказана квартира загальною площею 21, 18 кв м належала їй на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 11 квітня 1997 року (а.с.13 том 1). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 34/2016 щодо майна померлої [INFO] року [PERSON], заведеної 02 червня 2016 року приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Синицем Т.В., заяву про прийняття спадщини подано [PERSON] 23 вересня 2016 року як спадкоємицею четвертої черги згідно ст. 1264 ЦК України, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини (а.с.71-96 том 2). Позивачкою також подана заява про прийняття спадщини з аналогічної підстав. В зазначених заявах не згадується про існування угоди між позивачем/третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову, та [PERSON] про довічне утримання, й не ставилося питання про визнання права власності на квартиру згідно укладеного договору. Відтак суд надає критичної оцінки позиції позивача/третьої особи позовним вимогами та їх намір набути право на спадщину в нотаріальному порядку як спадкоємцями четвертої черги за законом, що вказує на суперечність їх позицій. За життя [PERSON] перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва згідно поданої нею заяви від 28 лютого 2012 року як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа, вказаний факт підтверджено свідком [PERSON] (соціальний працівник), яка засвідчила той факт, що [PERSON] отримувала на дому соціальну допомогу від держави з лютого 2012 року й по день її смерті, й не спростовується позивачем й третьою особою із самостійними вимогами. Окрм того, свідок [PERSON] засвідчила й той факт, що [PERSON] отримувала допомогу не лише на дому, але й соціальний працівник супроводжував її за необхідності до лікаря тощо. Суд критично оцінює доказ третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову, а саме - свідчення свідка [PERSON] (нотаріус), який вказав про те, що в січні 2016 року [PERSON] з [PERSON] були у нього на консультації з приводу договору довічного утримання, оскільки отримання консультації не є укладенням договору та його нотаріальне посвідчення, окрім того останній вказав про те, що особа набувача [PERSON] щодо обумовленого договору довічного утримання не називалась, тобто остання отримала консультацію про можливий намір укладення такого договору, проте його укладення не відбулось. Критично суд оцінює й покази решти свідків, оскільки останні вказували у своїх поясненнях про те, що [PERSON] у словесній формі інформувала про можливе укладення договору про відчудження належної їй квартири позивачу/або ж третій особі, що вказує на те, що остання за життя не визначилась із особою набувача за можливим договором довічного утримання. Висновок про те, що між позивачем/третьою особою існувала угода про довічне утримання, суд зробити на підставі показань свідків не може. Такої правової позиції дотримується Верховний Суду України у ряді ухвал по справах з аналогічних правовідносин. Як зазначалось судом, за життя [PERSON] перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва згідно поданої нею заяви від 28 лютого 2012 року як одинока, самотня й потребуюча надання соціальних послуг особа. Так, 22 березня 2012 року згідно наказу територіального центру Управління праці та соціального захисту населення Дарницького району м. Києва [PERSON], [INFO], прийнято на соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома «Ново-Дарницьке» з 22 березня 2012 року із забезпеченням ведення особової справи та контролю за якістю надання послуг працівниками відділення (а.с.128 том 2). Щодо неї розроблена карта визначення (оцінювання) індивідуальних потреб у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних посліг), укладено з нею договір про соціальне обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома одинокого (проживаючого самотньо) громадянина, розроблений індивідуальний план, комплексне визначення індивідуальних потреб соціальної послуги (догляду дома) (а.с.115-135 том 2). Наказом територіального центру Управління праці та соціального захисту населення Дарницького району м. Києва від 25 квітня 2016 року [PERSON] припинено соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома «Ново- Дарницьке» у зв»язку з її смертю з 25 квітня 2016 року (а.с.135 том 2). Як вбачається із доповідної записки соціального працівника [PERSON], її підопічна [PERSON] померла [INFO] року у лікарні № 1 м. Києва (а.с.133 то 2). В судовому засіданні дослідженні матеріали особової справи, заведеної територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району м. Києва щодо обслуговування [PERSON], що вказує на те, що померла за життя й по день смерті перебувала на забезпеченні держави. Як позивач, так й третя особа, яка пред»являє самостійні вимоги на предмет позову, посилаючись на положення ст.ст.220, 744, 745 ЦК України, просять визнати кожний у своєму випадку договір довічного утримання дійсним, посилаючись на те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, однак [PERSON] за життя ухилилася від його нотаріального посвідчення, оскільки такі позиції ґрунтуються на припущеннях. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї осторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 Цивільного кодексу України (далi - ЦК). Правочин має вчинятися у формі встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України). Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (нікчемним). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Момент виникнення прав та обов'язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов'язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК) право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Цей договір має такі особливості: - майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя вiдчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору (Закон України «Про нотаріат»); - зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; - договір довічного утримання може бути укладений на користь третьої особи (утриманця), якій набувач повинен надати довічне утримання та догляд; - цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання своїх обов'язків, які в конкретизованій формі викладаються в тексті письмового договору: зміст послуг (умови забезпечення, догляду), й у.ч. матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу (с.751 ЦК України) тощо. Усупереч цьому позивачем/третьої особою й [PERSON] встановлені законом істотні умови договору досягнуті не були, що вказує на відсутність його письмового тексту. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Проте, як вбачається із матеріалів справи, й у тому числі матеріалів спадкової справи, між позивачем й [PERSON], які і між третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON], письмового договору довічного утримання укладено не було, тобто сторони не досягли істотних умов договору й не уклали його у формі, яка вимається законом, та зважаючи на відсутність повного або часткового його виконання, відсутності в діях [PERSON] винної дії, що виявилась у відмові від нотаріального посвідчення договору, підстав вважати існування договірних зобов»язань між вказаними особами за договором довічого утримання немає. Ухилення особи від нотаріального посвідчення договору за правилом ч.2 ст. 220 ЦК України - є умисною, свідомою, винною поведінкою (бездіяльність) сторони, що має зобов»язання за договором (угодою), й оскільки [PERSON] не мала зобов»язань за договором довічного утримання (відсутність письмового договору), правових підстав вважати, що вона ухилилась від його нотаріального посвідчення, немає. Враховуючи відсутність письмового договору довічного утримання, перебування [PERSON] з 22 березня 2012 року й по день її смерті на соціальному обслуговуванні держави, що підтверджується матеріалами особової справи, заведеної Територіальним центром Управління правці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання соціальних послуг [PERSON] (а.с.128-135 том 2), підстав для задоволення позову немає. Відтак, позов [PERSON], так й третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON], вцілому є необґрунтованим й недоведеним; підстави, що підтверджують їх вимоги, судом не встановлені. На підставі вищевикладеного, ч.ч.1, 2 ст. 220, ст.ст. 744, 745, 746, 747, 749, 750, 751 ЦК України,

Outcome: dismissed