Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 22 січня 2013 року органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань стосовно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. 17 грудня 2014 року позивача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та в подальшому обвинувальний акт скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2018 року [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2018 року залишено без змін, в апеляційній скарзі прокурора - відмовлено. Отже, вирок Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2018 року, яким позивача визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано, набрав законної сили 11 грудня 2018 року. Внаслідок незаконного кримінального переслідування позивач понесла тяжкі духовні і психічні страждання, її гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і у стосунках між родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився престиж та ділова репутація. Важливим доказам приниження гідності та репутації [PERSON] є те, що практично більше як 4 роки знайомі, друзі, сусіди та ділові партнери знали, що вона є обвинуваченою у кримінальному провадженні, ставились до неї як до особи, яка перебуває під судом. Моральні страждання також полягали у вимушеності виділення часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, що суттєво порушило її життєві ритми та зв`язки, ділову репутацію, звернення до послуг професійних адвокатів, постійні засідання судів, тощо. [PERSON] переживала з приводу незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, була вимушена на протязі більше чотирьох років доводити свою невинуватість, докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що [PERSON] перебувала під слідством та судом у період з 17 грудня 2014 року по 11 грудня 2018 року, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 19 березня 2019 року представник Прокуратури Тернопільської області подала до суду відзив, в якому зазначила, що твердження [PERSON] , викладені у позовній заяві, не повідають фактичним обставинам справи. Позивачем зазначено, що 22 січня 2013 року стосовно неї внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а 17 грудня 2014 року їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Із документів, доданих нею до позовної заяви, вбачається, що органом досудового розслідування направлено до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12014210180000733 та вирок Тернопільським міськрайонним судом виносився в межах даного кримінального провадження. Згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12014210180000733 та вищевказаного обвинувального акту, кримінальне провадження зареєстровано (виділено матеріали досудового розслідування) 19 грудня 2014 року, а 27 травня 2015 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. З приводу заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 300 000 грн. вважає, що вона є недостатньо обґрунтованою та не підтверджена жодними доказами. Право на відшкодування моральної шкоди не є беззаперечним, а потребує доказування. Насамперед, є необхідним доведення позивачем факту спричинення моральної шкоди, розкриття її змісту та надання відповідних доказів, які це підтверджують. У позовній заяві [PERSON] міститься виклад хронології розслідування кримінального провадження № 12014210180000733, розрахунок розміру моральної шкоди та вимога про її стягнення, проте належного обґрунтування спричинення моральної шкоди позивачем не наведено, не розкрито зміст заподіяної шкоди, не вказано та не надано жодного доказу, який міг би це підтвердити. Кожне твердження позивача про спричинення моральної шкоди повинно бути доведено відповідними доказами, а не лише її словесними доводами. Зазначення в позові про наявність виправдувального вироку не є беззаперечною підставою для її відшкодування. Крім того, [PERSON] не доведено, що негативні явища у її житті настали саме внаслідок кримінального переслідування, а не залежали від інших обставин. З врахуванням наведеного, представник Прокуратури Тернопільської області вважає, що позовна заява та додані до неї документи не містять достатнього обґрунтування та доказів підставності позовних вимог про відшкодування моральної шкоди [PERSON] , а тому заявлений позов не підлягає до задоволення. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Прокуратури Тернопільської області в судовому засіданні позовних вимог не визнала, свої доводи обґрунтовувала відзивом. Вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки завдана [PERSON] моральна шкода повинна бути доведена. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання повторно не з`явися, відзиву не подав, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12014210180000733, це кримінальне провадження зареєстровано щодо [PERSON] 19 грудня 2014 року. Як слідує з обвинувального акту у кримінальному провадженні, несеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12014210180000733 від 19 грудня 2014 року, складеному слідчим СВ Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області Підперигою П.І. 28 травня 2015 року, [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року) внесення службовою особою до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2018 року (провадження № 607/9366/15-к) [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 грудня 2018 року Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2018 року залишено без змін, в апеляційній скарзі прокурора - відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Сфера дії Закону поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини першої статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Частиною 1 статті 130 КПК України визначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу за один місяць перебування під слідством та судом не може бути меншим ніж 4173 гривні, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на 2019 рік, яка установлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у місячному розмірі, встановленому на 01 січня 2019 року. Суд визначає мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом (49 місяців х 4173 гривні = 204\~477 гривень). Тобто розмір - 204\~477 грн. у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Крім того, судом враховано тривалість перебування [PERSON] під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, її можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Як встановлено, кримінальне провадження щодо позивача тривало з 19 грудня 2014 року (внесення відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань) по 11 грудня 2018 року (постановлення Тернопільським апеляційним судом ухвали), що становить 49 місяців, а тому беручи до уваги глибину її фізичних та духовних страждань, ступінь вини відповідача, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 230000,00 грн. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 230000,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. При ухваленні рішення в цій справі судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року по справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). \~ \~ \~ \~Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial