Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що Наказом №1 від 11 лютого 2008 року вона була прийнята на посаду адміністратора до ФОП [PERSON] у медичному кабінеті «Евелін», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ладозька, буд. 6 на 0,5 ставки на невизначений строк, починаючи з 11.02.2008 року. 11.02.2008 року між сторонами був украдений трудовий договір, як між працівником і фізичною особою, посвідчений Правобережним Центром Зайнятості населення м. Запоріжжя, та до трудової книжки позивачки було зроблено відповідний запис про прийняття на роботу та посвідчено печаткою роботодавця. За домовленістю сторін роботодавцем було визначено оклад позивача, її час роботи, вихідні дні та інші суттєві умови договору. За заявою [PERSON], наказом №2 від 01.01.2010 року по підприємству вона була переведена на повну ставку починаючи з 02.01.2010 року, однак, заробітна плата підприємцем [PERSON] не сплачувалась, в звязку з чим [PERSON] була змушена звернутись до суду із вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі в примусовому порядку. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року була стягнута заборгованості по заробітній платі на момент її скорочення у розмірі 27730грн. за період з липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області. Однак, на теперішній час рішення суду [PERSON] не виконано, виплата заробітної платні не здійснена. Розмір нарахованих позивачкою інфляційних витрат за період з 02.04.2014 року по 31.03.2017 року складає 27536,93грн., а також компенсація за невиконання грошового зобовязання за весь час з 02.04.2014 року по 31.03. 2017 року складає 2497,98грн., а всього 30034,91грн., які позивачка просить стягнути з відповідача за рішенням суду, а також її витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду письмові пояснення до позовної заяви та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала суду відзив, в якому зазначила, що рішення винесене на користь [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, визначеної рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року перебуває на виконанні в органах ДВС та по ньому відкрите виконавче провадження. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються КЗпП України. Грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК у вигляді стягнення 3% річних від простроченої суми, передбачають насамперед договірні правовідносини. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена ст.. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, яка передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішень суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 цього Кодексу за наявності правовідносин між сторонами, які регулюються нормами іншого законодавства. (Правова позиція у справі № 6-43цс14 від 21 травня 2014 року). А також зауважує, що розрахунок суми яку, просить стягнути позивачка, не відповідає дійсності, тому вважає вимоги позивача такими, що не ґрунтуються на законодавстві, і просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що згідно Наказу №1 від 22.02.2008 року [PERSON] була прийнята на посаду адміністратора ПП [PERSON], на 0,5 ставки починаючи з 11.02.2008р. (а.с.6). В цей же день, 11.02.2008 р., між роботодавцем [PERSON] та позивачкою [PERSON] було укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, за яким позивачка прийнята на роботу з виконанням обовязків адміністратора на 0,5 ставки (а.с.5) Наказом №2 від 01.01.2010р. позивачка була переведена 1,0 (повну) ставку з 02.01.2010р. (а.с.7). Письмовим повідомленням роботодавця ФОП [PERSON] від 15.04.2015 р. позивачка [PERSON] була сповіщена про те, що у звязку із захопленням медичного кабінету «Евелін» за адресою м. Запоріжжя вул. Ладозька, 6 приміщення №4, її посада адміністратора підлягає скороченню з 22.06.2015р., а [PERSON] підлягає звільненню на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 22.06.2015р. (а.с.8). Наказом № 1-пр від 15.04.2015р. ФОП [PERSON] посада адміністратора скорочена, [PERSON] звільнена у звязку із скороченням штату з 22.06.2015р. (а.с.10) Наказом № 2-пр від 22.06.2015р. [PERSON] з 22.06.2015р. звільнена з посади адміністратора у звязку із скороченням штату, п 1 ст.40 КЗпП України (а.с.9). При звільненні у відповідачки перед позивачем залишилась заборгованість, яка була стягнута з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016р. в сумі 27730,00 грн. Рішення суду першої інстанції ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18.10.2017р. залишено без змін (а.с.29-31,39-41). Позивачка зазначає, що сума заборгованості по заробітній платі, стягнута на її користь з відповідачки за рішенням суду до теперішнього часу їй не сплачена. Згідно наданої відповідачем копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.03.2017р., в провадженні старшого державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області [PERSON] перебуває виконавче провадження ВП №53661956, відкрите на підставі виконавчого листа №335/6078/15-ц від 07.12.2016р., виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 27730,00 грн. (а.с.37). Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому частина пята ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Аналогічна правова позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року в справі №6-43цс14. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних витрат за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 27730 грн., яку стягнуто рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року, не підлягають задоволенню, оскільки норми ч.2 ст.625 ЦК України встановлюють цивільно-правову відповідальність боржника за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, що випливає із договірних правовідносин, до спірних правовідносин між сторонами, що виникли з приводу виконання судового рішення щодо стягнення заробітної плати, норми ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню.

Outcome: dismissed