Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання недійсним кредитного договору з моменту укладення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.07.05р. між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк») було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору [PERSON] отримала кредит в сумі 57000 євро для споживчих цілей зі сплатою 13,5% річних. Позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, зокрема в частині надання кредиту у валюті, оскільки порушують ст.ст. 11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Порушуючи передбачений законодавством України порядок надання кредитів в іноземній валюті Банк надав їй кредит у валюті, не маючи індивідуальної валютної ліцензії на здійснення даної валютної операції. Тому у якості правової підстави недійсності правочину позивач зазначила ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. ПАТ КБ «Правекс-Банк» 01.10.14р. направило до суду заперечення проти позову, згідно яких у задоволенні позову [PERSON] просило відмовити повністю. Заперечуючи проти позову, Банк послався відповідність кредитного договору вимогам діючого законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи в межах доводів сторін та позовних вимог, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. 01.07.05р. між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк») було укладено кредитний договір (а.с. 10-14). За умовами договору позивачеві надано кредит в сумі 57000 євро для споживчих цілей зі сплатою 13,5 % річних (п. 1.1, 1.2). Причиною спору між сторонами на думку позивача стало незаконне укладення кредитного договору, що має бути визнаний судом недійсним, оскільки наслідки його невиконання впливають на законні інтереси позивача та порушують її права, як споживача. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний між сторонами 01.07.05р. Підписанням даного договору позичальник підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, як наслідок отримавши кредит в іноземній валюті (євро). Після отримання коштів у банку, позичальник виконувала умови кредитного договору, в судовому порядку з 01.07.05р. їх не оскаржувала. Слід звернути увагу позивача, що ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак позивач таким правом не скористалася. Дійсно, відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, зазначеною статтею не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 30.03.2012 № 5, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, відповідач мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті, а тому доводи позивача стосовно неправомірності надання кредиту в іноземній валюті не приймаються судом до уваги. Отже, аналізуючи в сукупності доводи сторін, досліджені у справі докази, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору є необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі вищевикладеного, Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 203, 215 ЦК України та

Outcome: dismissed