Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом та після зміни предмету позову (т.2, а.с.16-19) просила встановити факт її проживання однією сімєю з 22.08.2014 року по 31.03.2016 рік із [PERSON], як чоловіка і жінки які проживали однією сім»єю, але не перебували у шлюбі між собою; визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: однокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль чорного кольору Smart Coup, 2003 року, д.н.з. [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку вказаної квартири у сумі 534000,00 грн. та за 1/2 частку вказаного автомобіля у сумі 77910,00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на спірний автомобіль. В обґрунтування вимог посилалася на те, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з [PERSON], який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18.10.2013 року. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Незважаючи на розірвання шлюбу, після примирення, позивач та відповідач знову почали проживати разом. Так, у період з 22.08.2014 року по березень 2016 року, сторони проживали разом, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, доглядали один одного та разом відпочивали. Під час зареєстрованого шлюбу сторонами, за спільні кошти, було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], орієнтовною вартістю 1 068 000 ,00 грн., яка була зареєстрована на [PERSON], відповідно до свідоцтва від 22.11.2010 року. Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, в березні 2015 року сторонами було придбано автомобіль чорного кольору Smart Coup, 2003 року, д.н.з. [NUMBER], який також було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Таким чином, зазначаючи, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, посилаючись на вимоги ст. ст. 70, 71 СК України, позивач просить суд позов задовольнити. Представник позивача та позивач під час розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач вимоги позову не визнали у повному обсязі, заперечували проти їх задоволення, надали до суду письмові заперечення. Передставник третьої особи до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2010 року по 18.10.2013 року, вказаний шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18.10.2013 року. Позивач вказує, що під час шлюбу подружжям було набуто нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності від 22.11.2010 року. Однак, з вказаними твердженнями позивача суд погодитись не може, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ «ОБІО» був укладений договір резервування приміщення №084-7-К-М, відповідно до умов якого покупець (відповідач) зобов'язався придбати пакет іменних безпроцентних облігацій серії М, у бездокументарній формі, емітованих забудовником, у кількості 3840 шт., а забудовник прийняв на себе зобов'язання з метою погашення зазначених облігацій збудувати та передати покупцю (відповідачу) у власність приміщення (квартиру) за. адресою: [ADDRESS]. З метою виконання зобов'язань перед забудовником за договором резервування, 22.02.2007 року відповідач уклав із ТОВ «Східно-Європейська інвестиційно-інноваційна Компанія» та ПАТ «Укрсоцбанк» тристоронній договір купівлі-продажу цінних паперів №К-47, відповідно до умов якого загальна договірна вартість облігацій емітованих ТОВ «ОБІО», становила 341 760,00 грн. та мала бути сплачена двома платежами, а саме: 155 000 грн. до 28.02.2007 року та 186 760 грн. до 02.03.2007 року. [PERSON] 22.02.2007 року та 27.02.2007 року, відповідно до умов договору купівлі-продажу цінних паперів №К-47 сплатив за облігації 155 000 грн. Та 186 760 грн. відповідно, що підтверджується випискою по особовому рахунку № 26503031761941 ВАТ «ЗНВ КІФ «Перший інвестиційно-будівельний» за 23.02.2007 року та за 01.03.2007 року відповідно. Таким чином, станом на 27.02.2007 року [PERSON] повністю, за рахунок власних особистих коштів, виконав свої фінансові зобов'язання перед забудовником, придбав облігації забудовника (ТОВ «ОБІО») та набув право щодо отримання від забудовника у власність квартиру за адресою: [ADDRESS], в обмін на облігації забудовника, відповідно до 2.1. договору резервуваним. Відповідно до п. 4.3. договору резервування, після введення в експлуатацію відповідної секції комплексу, забудовник протягом 15 календарних днів письмово повідомляє покупця про необхідність прийняти приміщення. 26.05.2010 відповідач отримав такий лист від забудовника, відповідно до якого забудовник повідомив відповідача про завершення будівництва житлового комплексу та готовність передати квартиру відповідачу. 04.08.2010 між [PERSON] та ТОВ «ОБІО» був підписаний акт пред'явлення облігацій до погашення. 10.08.2010 між [PERSON] та ТОВ «ОБІО» був підписаний акт погашення облігацій, на підставі якого 10.08.2010 між [PERSON] та ТОВ «ОБІО» був підписаний акт приймання-передачі приміщення (квартири за адресою: [ADDRESS]). 29.11.2010 відповідач отримав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS], набута [PERSON] виключно за власні кошти, до реєстрації шлюбу із [PERSON] Також, судом встановлено, що 23.04.2015 року відповідачем дійсно було придбано автомобіль чорного кольору Smart Coup, 2003 року, д.н.з. [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 18.10.2013, тому зазначений автомобіль не має статусу спільного майна подружжя, оскільки позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу проживання, у період придбання автомобіля, із відповідачем однією сім»єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Частиною другою та третьою статті 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року, визначено, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка і жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно до правового висновку зробленому ВСУ в Постанові у справі 6-2333/15 зазначено, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON], задоволенню не підлягає оскільки позивачем не доведено та не надано жодного належного доказу її проживання із [PERSON] однією сім»єю з 22.08.2014 року по 31.03.2016 року, оскільки в силу ст. 3 СК України, позивач повинна була довести саме те, що вона та відповідач поживали однією сімє`ю та довести наступні факти: спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов'язків подружжя. Суд не приймає до уваги показання свідків з боку позивача, оскільки зокрема свідок [PERSON] викликалась до суду у якості свідка та зобов'язана була з'явитись та надати показання в порядку, передбаченому ст.180 ЦПК України, якою передбачено обов'язкове попередження свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведення свідка до присяги. Однак, [PERSON] до суду не з`явилась, про кримінальну відповідальність судом не попереджалась і до присяги свідка не приводилась, з огляду на викладене суд не може прийняти як належний доказ нотаріально завірену заяву свідка [PERSON] Інші свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали свої покази лише зі слів самої позивачки. В тому числі свідкам невідомо джерело походження коштів позивача та відповідача. Не прийнято судом до уваги і надані позивачем, як доказ, фотографії, оскільки надані фотографії не можуть підтвердити наявність між [PERSON] та [PERSON] спільного проживання, спільного побуту, наявність взаємних прав та обов'язків подружжя, набуття майна, тощо (ст.ст. 3, 74 СК України). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому вважає, що в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed