Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON], вказуючи, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з січня 2014 року, спільного господарства вони не ведуть, примирення та збереження сім'ї неможливе. Спорів про поділ майна та виховання дитини на даний час вони не мають. Між ними вирішено питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] В судове засідання сторони не з'явились, до суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивачка позовні вимоги підтримує, просить після розірвання шлюбу повернути їй дошлюбне прізвище [PERSON]; відповідач позов не визнає (а.с. 16,17). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що немає необхідності вислуховувати пояснення сторін, справу можливо вирішити по суті за наявними доказами. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони зареєстрували шлюб 22 березня 2011 року (а.с. 4). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При винесенні рішення суд враховує, що заперечуючи проти розірвання шлюбу, відповідач не просив надати строк для примирення, також враховує категоричну позиції позивача відносно позовних вимог. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та, враховуючи відсутність заяви відповідача про надання строку для примирення, вважає, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі ст.ст. 105,110,112 СК України,

Outcome: approved