Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ у Черкаській області (відповідач 1), Головного управління Національної поліції в Черкаській області (відповідач 2) про поновлення на роботі. Позов обґрунтовано тим, що в листопаді 2013 року позивача було прийнято на роботу до Придніпровського РВ м. Черкаси на посаду діловода канцелярії. З 22.09.2015 року вона перебувала у відпустці по вагітності та пологам. Наказом начальника УМВС України у Черкаській області № 321-ос від 06.11.2015 року позивача було звільнено. Таке звільнення позивач вважає незаконним, враховуючи вимог ст. 184 КЗпП України. Також позивачем надано доповнення до позовної заяви, в якій вона зазначає, що внаслідок незаконного звільнення їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона вимушена докласти додаткових зусиль для організації свого життя, стала знервованою, що негативно впливає також і на стан її дитини, потребує додаткового догляду всіма членами сім'ї. Окрім цього, позивачу відомо, що замість Придніпровського РВ утворено Черкаський відділ поліції ГУНП в Черкаській області. Враховуючи викладене, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення [PERSON] з посади діловода канцелярії Придніпровського РВ в м. Черкаси. Поновити [PERSON] на попередньо займаній посаді з дати звільнення. Зобов'язати відповідачів працевлаштувати [PERSON] шляхом запропонування проходження роботи/служби в Черкаському відділі поліції Головного управління національної поліції в Черкаській області. Стягнути з відповідачів на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Рішення суду допустити до негайного виконання. В судовому засіданні позивач підтримала позов, з наведених в ньому підстав, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів 1 та 2 - [PERSON], в режимі відеоконференції, пояснила що відповідачі заперечують проти задоволення позову в повному обсязі, як безпідставного. Також підтримала письмові заперечення проти позову надані відповідачами 1 та 2. Так, відповідач 1 в своїх письмових заперечення зазначає, що ліквідаційна комісія УМВС в Черкаській області заперечує проти задоволення позову. Позивач не проходила публічну службу. Постановою Кабінету Міністрів України № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі і відповідача 1 шляхом заснування нового державного органу. Наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України, тобто скасовано всі штати та посади відповідача 1. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього закону всі працівники міліції, а також інші працівники МВС України його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. На виконання вищевказаних нормативно-правових актів позивач була оспорюваним наказом звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Також безпідставним відповідач 1 вважає посилання позивача на ч. 3 ст. 184 КЗпП, а також незаконність звільнення в період тимчасової непрацездатності позивача, оскільки в даному випадку відбулась повна ліквідація відповідача 1, а тому ці норми не підлягають застосуванню. Також немає жодних вакантних посад/місць, щоб запропонувати позивачеві іншу роботу. Окрім цього, відповідач 1 вважає, що права позивача не порушені, вона не вправі вимагати поновлення на новоствореному підприємстві, а реалізація обов'язку працевлаштування позивача здійснюється через органи державної зайнятості населення на підставі Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 48 КЗпП. Відповідач 2 у своїх письмових запереченнях вказує, що 07.11.2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року, відповідно до розділу ХІ прикінцевих та перехідних положень даного Закону в п. 10 визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Також просить врахувати, що Закон України «Про Національну поліцію» визначає відповідний порядок прийняття на службу в поліцію. Також звертає увагу суду на п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Враховуючи це, відповідач 2 просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідачів 1 та 2, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Витягом з наказу УМВС України в Черкаській області № 333 о/с від 29.11.2013 року підтверджено, що [PERSON] призначено старшим діловодом Придніпровського РВ в м. Черкаси (на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку основного працівника [PERSON].) з 15.11.2013 року (том 1 а.с. 190). Наказом УМВС України в Черкаській області № 273 о/с від 02.10.2015 року надано відпустку по вагітності та пологах з 22.09.2015 року по 25.01.2016 року [PERSON] - діловоду канцелярії Придніпровсього РВ в м. Черкаси. (том 1 а.с. 191). Витягом з наказу УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 року підтверджено, що згідно з п. 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних сил, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штатів), [PERSON] - діловода канцелярії Придніпровсього РВ в м. Черкаси. Підстава: Закон України «Про Національну поліцію» (том 1 а.с. 192). Довідками УМВС України в Черкаській області (т. 1 а.с. 193) та ГУ НП в Черкаській області від 25.08.2016 року (т. 1 а.с. 181) підтверджено, що заява [PERSON] про звільнення за переведенням до Національної поліції України, станом на 06.11.2015 року до відділу кадрового забезпечення УМВС в Черкаській області не надходила, заява [PERSON] про прийом на роботу в поліцію станом на 07.11.2015 року до управління кадрового забезпечення ГУНП в Черкаській області не надходила. Як встановлено судом, та визнається відповідачами в наданих ними запереченнях, позивач не проходила публічну службу. Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 11 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що «перебування працівників міліції на лікарняному чи відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та попередніх положень» цього Закону. Разом з тим, позивач, яка прийнята на роботу діловодом канцелярії Придніпровського РВ, не є працівником міліції, не проходила публічну службу, їй не присвоювались спеціальні звання, а тому при її звільненні відповідач 1 безпідставно застосував норми ЗУ «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Застосуванню підлягають норми трудового законодавства. Так, п. 1 ст. 40 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Передумовою звільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України є скорочення штату або чисельності працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації. Згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Зі змісту положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про звільнення судам слід враховувати, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої. Як встановлено судом відповідачем 1 не виконано вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Також звільнення позивача відбулось із порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо її обов'язкового працевлаштування, як жінки яка має дитину до трьох років. При цьому обов'язок працевлаштування покладається на відповідачів, які не надали доказів виконання цього обов'язку та не довели, що позивачу пропонувалась інша робота, від якої вона відмовилась. З огляду на це, доводи відповідачів щодо відсутності заяв [PERSON] про прийняття чи переведення до новоствореного відділу, є безпідставними. Окрім того, доводи відповідачів 1 та 2 про те, що позивач була попереджена про звільнення відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року, є безпідставними, оскільки як було встановлено судом та визнається сторонами, позивач не проходила публічну службу їй не присвоювались спеціальні звання, а тому на неї вимоги даного Закону не поширюються. Таким чином, оскаржуваним наказом відповідач 1 порушив права та відповідні трудові гарантії [PERSON], а тому наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 року підлягає скасуванню. Виходячи з системного аналізу норм трудового законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слід прийти до висновку, що, оскільки ч. 3 ст. 184 КЗпП встановлено гарантії для окремих категорій працівників, зокрема щодо обов'язку по працевлаштуванню такої особи. А так як згідно зі ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема жінки, які має дитину віком до трьох років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 15 жовтня 2013 року у справі за №21-303а-13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Як було встановлено судом, відповідач 1 та Придніпровський РВ м. Черкаси фактично не працюють та знаходяться в процесі ліквідації, втратили чинність і скасовані штати цих установ. Враховуючи викладене, у зв'язку з втратою чинності й скасуванням штатів УМВС України в Черкаській області та Придніпровського РВ м. Черкаси проведенням ліквідації цих установ позивач не може бути поновлена на попередній посаді діловода канцелярії Придніпровського РВ м. Черкаси, а тому права позивача підлягають захисту шляхом зобов'язання відповідачів працевлаштувати [PERSON] Також підлягає частковому задоволенню позовна вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Приймаючи до уваги, що в результаті неправомірного звільнення з роботи відповідачем 1 що порушило законні права позивача їй спричинено моральну шкоду, виходячи зі змісту та суті позовних вимог, характеру та обсягу моральних страждань позивача, комплексу негативних наслідків, а саме: неможливості здійснення свого конституційного права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, наявності невпевненості позивача в реалізації своїх життєвих планів та інтересів, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд на підставі ст.237-1 КЗпП України вважає необхідним стягнути з відповідача 1 на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди. Враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. з обох відповідачів, та беручи до уваги встановлені судом обставини, наявні підстави для часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, а саме стягнення цієї шкоди з відповідача 1 в розмірі 5000 грн., щодо стягнення моральної шкоди з відповідача 2 ці вимоги задоволенню не підлягають оскільки не доведено, що така шкода заподіяна з вини відповідача 2. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідача 1 підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial