Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В позовній заяві зазначила, що з відповідачем по справі вони одружилися 11 червня 2013 року, шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. У шлюбі 03 листопада 2013 року народилася донька [PERSON], яка в даний час є неповнолітньою, перебуває на утриманні та вихованні позивачки. Сімейне життя поступово погіршувалося, кожен із сторін мав діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю, у них почастішали сварки, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Більше року сторони спільно не проживають. Рішенням Городенківського районного суду від 05.05.2016 року шлюб між сторонами розірвано, позивачці відновлено дошлюбне прізвище «Токарик», неповнолітню доньку [PERSON] залишено проживати біля позивачки. З того часу, як сторони перестали проживати разом, відповідач перестав утримувати дитину, самоусунувся від виконання батьківських обовязків. Дочка росте, розвивається, відвідує садочок та потребує збалансованого харчування, вітамінів, добротного одягу та взуття, розвиваючих іграшок та літератури. Весною донька перехворіла на плеврит, лікувалася стаціонарно, проте відповідач її лікуванням не цікавився. В умовах кризи в державі все це потребує значних матеріальних витрат, а згідно закону участь відповідача у їх забезпеченні є його обовязком, однак відповідач всупереч вимогам закону не приймає участі у покритті цих витрат нарівні з позивачкою. Відповідач фізично здоровий, працездатний, інших утриманців не має. Він постійно працює за кордоном та одержує хороший, стабільний заробіток, розмір якого приховує. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу їх дочці, однак добровільно цього не робить. Саме це змусило позивачку звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з наведених в ньому підстав, просить задовольнити, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Пояснила, що коли дитина хворіла, батько про це знав, однак ніякої матеріальної допомоги не надав, навіть не цікавився про стан її здоровя. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений згідно вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням, відповідно до ст. 224 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 11 червня 2013 року виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 245911, виданого 13 листопада 2013 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2016 року шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], зареєстрований 11 червня 2013 року виконкомом Чернятинської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4 розірвано; дочку [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з матірю [PERSON]; після розірвання шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище «Токарик». Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст.51 Основного Закону - батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Отже, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що неповнолітння дочка сторін проживає разом з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дочки не надає. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Статтею 183 згаданого Кодексу передбачене визначення розміру аліментів у частці від заробітку. При визначенні розміру аліментів суд, приймає до уваги обставини, визначені ст. 182 Сімейного кодексу України, в т.ч.: стан здоровя, матеріальне становище дитини та платника аліментів; відсутність у відповідача аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Суду не надані дані про наявність у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, тому вони не можуть бути враховані при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 11.05.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Частиною 3 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. Питання витрат на правову допомогу суд вирішує згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. 141, 180-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial