Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], Луцької міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог, на стороні позивача - друга державна нотаріальна контора, гаражний кооператив «Лісник», про визнання права власності на спадкове майно ? частину гаража в гаражному кооперативі «Лісник», що розміщений по вул. 8 Березня, 8-а у м. Луцьку, і який є спадковим майном після смерті її батька [PERSON]І, який помер 31 грудня 2010 року. Відповідно до розпорядження № 301 від 16.12.1987 року виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів батькові позивача було дозволено встановити цегляний гараж в гаражному кооперативі «Лісник» для власного автомобіля. На час смерті батько не оформив права власності на гараж і це стало перешкодою для оформлення права власності на спадкове майно. Спадкоємцями першої черги були сторони по справі: син і дочка спадкодавця. [PERSON]В зазначила, що брат [PERSON] оформив на себе право власності на гараж. Просила визнати за нею право власності на ? частину спірного гаража по вул. 8 Березня, 8-а у м. Луцьку. В судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги, просила визнати недійсним рішення виконкому Луцької міської ради № 826-8 від 17.11.2011 року та недійсним свідоцтво про право власності від 28.11.2011 року, видане [PERSON] В судовому засіданні позивач і її представник вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] і його представник, не визнавши позову, пояснили, що власником гаража по вул. 8 Березня , 8-а у м. Луцьку є [PERSON] Право власності на даний гараж він набув не в порядку спадкування, а сам його побудував на підставі дозвільних документів виконавчого комітету, ввів його в експлуатацію. Сестра [PERSON], позивач по справі, все майно після смерті батьків успадкувала одна. Жодних підстав для касування рішення виконкому Луцької міської ради, свідоцтва про право власності на гараж і визнання за позивачем права власності на ? частину гаража, власником якого є відповідач, немає. Крім того, представник відповідача [PERSON] просив застосувати строки позовної давності, оскільки власником гаража його довіритель став 28.11.2011 року, а позов предявлено в грудні 2015 року. Батько сторін помер 31.12.2010 року. Просили в задоволенні позову відмовити. Представник Луцької міської ради [PERSON] при вирішенні даного спору покладається на погляд суду, оскільки права міської ради в даному випадку нічим не порушені. Заслухавши пояснення сторін, їх представників дослідивши документи справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. В судовому засіданні встановлено, що батько сторін по справі [PERSON] помер 31 грудня 2010 року. Після його смерті відкрилася спадщина. Однак, жодних доказів, що до складу спадкового майна входить спірний гараж, в судовому засіданні не здобуто. Відповідно до розпорядження № 301 від 16.12.1987 року виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів батькові позивача було дозволено встановити цегляний гараж в гаражному кооперативі «Лісник» для власного автомобіля. На час смерті [PERSON] не оформив права власності на гараж. Спадкоємцями першої черги були сторони по справі: син і дочка спадкодавця. [PERSON] Власником гаража по вул. 8 Березня , 8-а у м. Луцьку є [PERSON] Право власності на даний гараж він набув не в порядку спадкування, а сам його побудував на підставі дозвільних документів виконавчого комітету, ввів його в експлуатацію, що підтверджується письмовими доказами: рішенням виконкому Луцької міської ради № 826-8 від 17.11.2011 року та свідоцтвом про право власності від 28.11.2011 року, видане [PERSON], будівельним паспортом на забудову земельної ділянки для будівництва цегляного гаража № 17 в гаражному кооперативі «Лісник» забудовника [PERSON] Твердження представника позивача [PERSON] про те, що ці документи підроблені, суд до уваги не приймає, оскільки вони голослівні, жодними доказами не підтверджені. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що позивач без поважних причин пропустив строки звернення до суду. Безпідставне та необґрунтоване поновлення позивачу строків для звернення до суду буде порушувати законні права та інтереси протилежної сторони та суперечити принципу права на справедливий суд, що закріплений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. Вищенаведене в сукупності дає суду підстави вважати, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed