Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (раніше Леніна) в місті Южноукраїнську Миколаївської області. Позовні вимоги мотивує тим, що 09 липня 2001 року [PERSON], яка діяла від її імені на підставі доручення посвідченого нотаріусом 30.03.2001 року, уклала з [PERSON], яка діяла від свого імені та на підставі довіреності посвідченої нотаріусом 03.07.2001 року, від імені [PERSON], договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та зареєстрували його в товарній біржі «Українська» за №158613. Відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору. Оскільки квартира придбана без нотаріального посвідчення, вона не має можливості належним чином зареєструвати та реалізувати своє право власності. Просить про задоволення позову. В судове засідання сторони не зявились. Представник позивача [PERSON] [PERSON] направила до суду письмову заяву в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить слухати справу без її участі. Відповідачі причину неявки суду не повідомили, про день місце та час розгляду справи повідомлені шляхом розміщення оголошення в газеті «Рідне Прибужжя». Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача [PERSON] в заяві зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в звязку з неявкою учасників процесу в судове засідання, фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 09.07.2001 року [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі доручення №593 від 30.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], уклала з [PERSON], що діяла від свого імені, а також від імені [PERSON] на підставі довіреності на розпорядження квартирою, посвідченої приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу [PERSON] №1659 від 03.07.2001 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був зареєстрований Южноукраїнським відділом реєстрації Товарної Біржі «Українська» 09.07.2001 року за № 158613 (а.с. 7). Згідно довідки про склад сімї та реєстрацію від 30.06.2017 року в квартирі № 33 в будинку № 26 по проспекту незалежності в м. Южноукраїнську Миколаївської області, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Южноукраїнську Миколаївської області є [PERSON]. Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. При укладанні договору купівлі-продажу від 09.07.2001 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі - позивачка сплатила відповідачам ціну договору в повному обсязі, про що зазначено у договорі, а відповідачі передали позивачу предмет договору купівлі-продажу - квартиру. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивачка [PERSON] володіє і користується спірною квартирою, веде господарство, сплачує необхідні платежі та має намір розпорядитися належним їй майном. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України (2003), якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У звязку з тим. що позивачка за договором купівлі-продажу нерухомого майна повністю виконала свої обовязки по цьому договору, а відповідачі відмовляються його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. За такого, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved