Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що на належну позивачеві квартиру за адресою: [ADDRESS], накладено арешт, на підставі «ухвали Нрсуду р-н Печерський від 11.04.2000, власник [PERSON]». Проте, позивач зазначила, що власником вказаної квартири ніколи не був [PERSON], їй не відомо про ухвалу, яка стала підставою для накладення арешту, а крім того зазначила, що в експлуатацію будинок [ADDRESS] було введено у 2005 року, відтак, набути право власності на спірну квартиру у 2000 році відповідач жодним чином не міг. З таких обставин, арешт, накладений на спірну квартиру порушує право позивача на реєстрацію права власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник позивача в судове засідання не з'явився, звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання також не з'явився, до суду подав відзив, в якому позовні вимоги просив задовольнити, зазначив, що про обставини накладення арешту на квартиру йому не відомо, вказав, що був власником іншої квартири по вул. Турівській. Представник третьої особи свого права на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 11.10.2005 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. (а.с. 8) Право власності позивача було зареєстроване в КМ БТІ в установленому законодавством порядку, що також підтверджено відповідною Довідкою з КМ БТІ від 27.03.18. Як вбачається з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на вищевказану квартиру накладено арешт за реєстраційним номером 1594768 від 10.01.2005. Реєстратором зазначено Першу київську державну нотаріальну контору, підставою обтяження - ухвала б/н, 11.04.2000, Нарсуд, р-н Печерський. Власником майна зазначено [PERSON]. (а.с. 9) У зв'язку із зазначеним арештом ПН КМНО Мельник Н.О. було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру від 18.04.18. (а.с. 10) Як вбачається з Довідки КМ БТІ від 29.03.18, будинок за адресою: м. Київ, вул. Турівська, 29 було введено в експлуатацію 31.05.2005 року. (а.с. 12) Перевірити обставини, за яких було накладено арешт не виявляється можливим, адже як вбачається з відповіді Першої київської державної нотаріальної контори від 28.03.18, за 2000 рік процесуальні документи було знищено за строком зберігання. (а.с. 13) В поданому до суду відзиві відповідач зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. Щодо обставин справи пояснив, що в його власності не перебувала спірна квартира; у травні 1998 року відповідач передав у власність держави квартиру [ADDRESS], що підтверджено нотаріально посвідченою заявою від 15.05.1998 року за підписом дружини відповідача - [PERSON] щодо того, що остання не заперечує реприватизацію квартири. (а.с. 54) Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вбачає позовні вимоги доведеними, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відтак, на підставі ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету України на користь позивача судовий збір в розмірі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved