Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Пархимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул. Шевченка, 77 в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зазначений житловий будинок належав до категорії колгоспного двору. В будинку проживали її баба [PERSON] та її син [PERSON], а отже, він належав в рівних долях кожному, тобто по 1/2 частині. Після смерті [PERSON] в 2000 році, спірний будинок став належати [PERSON] вцілому. 28.02.2015 року померла [PERSON], яка за життя склала заповіт на ім'я онучки [PERSON], якій заповіла все своє майно. Отже, позивач просила визнати за нею право власності на спірний будинок, як такий, що увійшов до складу спадщини після смерті [PERSON]. [PERSON], який є по справі третьою особою, що заявляє самостійні вимоги, після уточнення вимог, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями, посилаючись на те, що 1/3 частина будинку належала його матері [PERSON], інша 1/3 частина належить йому, як одному з членів колгоспного двору і ще 1/3 частина належала його брату [PERSON], який помер в 2000 році та який на день смерті проживав та був зареєстрований разом з їх батьком [PERSON], що в свою чергу, прийняв спадщину після смерті сина. Після смерті 30.05.2011 року батька спадщину в рівних долях прийняли [PERSON] та його сестра [PERSON]. Отже, успадкувавши 1/2 частину спадщини після смерті [PERSON], [PERSON] успадкував і 1/6 частину спірного житлового будинку, яку він в свою чергу успадкував після смерті свого сина [PERSON]. Тобто, разом ці частини складають 1/2 частину спірного домоволодіння. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, визнано за [PERSON], [INFO], право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Шевченка, 77 в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області, після смерті [PERSON], яка померла 28.02.2015 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги щодо предмета спору [PERSON] задоволені частково, визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Шевченка, 77 в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області. В задоволенні решти вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить змінити рішення, визнавши за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи скарги зводяться до того, що 1/3 частина житлового будинку, право власності на яку визнав за ним суд належить йому, як одному з членів колгоспного двору. Ще 1/3 частина належала [PERSON], який помер в 2000 році, та який також був членом колгоспного двору. Посилається на те, що позивач невірно вказувала в позовній заяві про те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого сина [PERSON], так як постійно проживала з ним на час відкриття спадщини, оскільки на день своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в [INFO] разом з батьком [PERSON], що підтверджується доказами по справі. Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] прийняв його батько [PERSON], а після смерті батька спадщину в рівних долях прийняли [PERSON] та його сестра [PERSON]. Отже, успадкувавши 1/2 частину спадщини після смерті [PERSON], [PERSON] успадкував 1/6 частину спірного житлового будинку, яку той успадкував після смерті [PERSON]. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги [PERSON], а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON], суд першої інстанції вірно виходив з того, що є законні підстави для визнання права власності на відповідні частини у житловому будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Шевченка, 77 в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області за кожним, проте невірно визначив, право власності на які саме частки у спірному майні належать визнати за сторонами. По справі встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями № 77, який знаходиться по вул. Шевченка в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області, належав до категорії колгоспного двору. Згідно з ст.ст. 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлювався виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку у його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особами, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Довідкою виконкому Пархимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 08.09.2015 року підтверджено, що станом на 15 квітня 1991 року у спірному домоволодінні були зареєстровані [PERSON] і її син [PERSON] (а.с. 13), а довідкою виконкому Пархимівської сільської ради від 15.11.2016 року підтверджується факт проживання та реєстрації [PERSON] за вказаною адресою до 04.03.1995 року (а.с. 219), а отже, мати і син мали право кожен на свою частку у майні колгоспного двору, зокрема у спірному житловому будинку. Також, мав право на частку у майні колгоспного двору і син [PERSON] [PERSON] (брат [PERSON]), оскільки від постійно проживав та був зареєстрований в спірному житловому будинку в період з 01.01.1986 року по 30.11.1989 року, після чого з 30.11.1989 року по 22.11.1991 року перебував на дійсній строковій службі в армії, а з 22.11.1991 року по 24.09.2015 року проживав та був зареєстрований в [INFO] (а.с. 50). Отже, враховуючи наведене та беручи до уваги положення чинного на той час законодавства, станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору (у спірному домоволодінні) були три особи: [PERSON] та її сини [PERSON] та [PERSON], які мали рівні частини у майні, а саме по 1/3 частини кожний. З 07.05.1995 року по 2000 рік [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою місця проживання свого батька [PERSON] по вул. Перемоги, 14 в с. Дешки Козелецького району Чернігівської області (а.с. 15, 220). В 2000 році [PERSON] помер. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини, а також визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, виходячи з наведеного, після смерті в 2000 році [PERSON], його 1/3 частку у майні успадкували батько [PERSON], з яким він проживав на день смерті та мати [PERSON], згідно з ст. 535 ЦК Української РСР, тобто обоє отримали після смерті сина по 1/6 частині спадкового майна кожний. Після смерті 28.05.2011 року батька [PERSON] у спадщину, яка належала йому на день смерті (житловий будинок № 14 по вул. Дешки, Козелецького району Чернігівської області), вступили діти [PERSON] та [PERSON], подавши відповідні заяви до Остерської районної державної нотаріальної контори. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли після до набрання ним чинності, положення Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, 1/6 частина житлового будинку з надвірними будівлями № 77 по вул. Шевченка, який знаходиться в с. Пархимів Козелецького району Чернігівської області (яку успадкував [PERSON] після смерті свого сина [PERSON]) перейшла у спадщину до [PERSON] і [PERSON], тобто обидва спадкоємці отримали по 1/12 частині кожний. З викладеного виходить, що [PERSON], як один з членів колгоспного двору мала у власності 1/3 частину житлового будинку, а після смерті сина [PERSON] отримала ще 1/6 частину, тому, беручи до уваги, що за життя був складений заповіт, в якому все майно, яке на день смерті належало їй, вона заповіла своїй онучці [PERSON], за останньою, відповідно до ст. 1223 ЦК України, суд першої інстанції повинен був визнати право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку (1/3 + 1/6 частини), а за [PERSON], виходячи з того, що 1/3 частина йому належала як одному з членів колгоспного двору, а 1/12 частину він прийняв у спадщину після смерті батька, суд повинен був визнати за ним право власності на 5/12 частин (1/3 + 1/12 частини). Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом визначення розміру частки [PERSON] у вигляді 1/2 та розміру частки [PERSON] у вигляді 5/12, з відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частку спірного житлового будинку, яка залишилася після смерті [PERSON] та яку, відповідно до закону, мала б отримати у спадщину його дочка [PERSON]. В іншій частині рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року необхідно залишити без змін.

Outcome: partial