Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовує тим, що відкрито та безперервно володіє об'єктом нерухомого майна - двокімнатною квартирою [ADDRESS] протягом п'ятнадцяти років, тобто з моменту придбання квартири спадкодавцем Відповідача у листопаді 2002 року та реєстрації за місцем проживання 28.11.2002 р., що підтверджується довідкою житлово-експлуатаційної контори № 418 та відміткою в паспорті. З 2002 року квартира знаходиться на повному утриманні Позивача, яка постійно проживає в зазначеній квартирі, у повному обсязі сплачує комунальні платежі, що підтверджуються квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг та відповіддю Центру комунального сервісного центру про відсутність заборгованості, здійснює поточні ремонти в квартирі, добросовісно та відкрито володіє цим майном. За цей час, жодних претензій щодо її проживання в цій квартирі власником квартири [PERSON] не пред'являлось. Також Позивач зазначає, що вказана квартира набувалась за її власні особисті кошти кошти, отримані у результаті продажу належної їй трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. На момент придбання квартири у 2002 році, її син [PERSON], не мав власного доходу, достатнього для придбання зазначеного об'єкта нерухомого майна. З часу придбання майна і до цього часу ніхто не заявляв своє право на квартиру, в якій Позивач проживає і ніяких претензій до неї з цього приводу не виникало. Позивач вважає, що вона є добросовісним володільцем квартири так як не набула її злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Внаслідок вищезазначеного, з 2002 року Позивач вважала, що майно знаходиться у її власності та належить їй. [INFO] помер її син - [PERSON]. Після смерті сина Позивач вважала, що квартира, в якій вона постійно проживає та в якій ніколи не проживав її син, належить їй та не входить до складу спадкової маси. Проте, у серпні 2017 року, з листа Десятої Київської державної нотаріальної контори Позивач дізналась про те, що до складу спадкового майна входить і квартира, в якій вона проживає, а спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його малолітня донька [PERSON], в інтересах якої діє її законний представник [PERSON]. Під час розлучення [PERSON] з Відповідачем, у травні 2014 року, за рішенням Дарницького районного суду м. Києва ними було здійснено розподіл майна, відповідно до якого, колишній дружині та донці [PERSON] було залишено 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], житловий будинок за адресою: [ADDRESS], а в рахунок сплати аліментів на малолітню дитину - земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та всі речі побутового вжитку на рухоме майно, що знаходилось у цих об'єктах нерухомості. Квартира за адресою: [ADDRESS] була помилково включена до складу спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана за особисті кошти Позивача, а про зазначений судовий спір Позивач повідомлена не була. Також Позивач зазначає, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2015 року, [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] за позовом її матері - Відповідача у справі. Одночасно, Відповідачкою було складено заяву, про відсутність будь-яких претензій до [PERSON] щодо розподілу майна та надана обіцянка не пред'являти інших майнових вимог в майбутньому. Ця заява підтверджує, що [PERSON] як колишня дружина [PERSON] не заперечує та не мала б заперечувати на даний час, бо мати [PERSON] проживає у вищезазначеній квартирі та не повинна мати жодних претензій майнового та іншого характеру. Натомість, на даний момент [PERSON] вимагає розподілу майна- квартири за адресою: [ADDRESS], що може призвести до порушення прав Позивача, яка є особою похилого віку, інвалідом 1-ї групи, шляхом позбавлення її права на проживання в цій квартирі та створення представником спадкоємця померлого сина інших дій, які можуть бути спрямовані на відчуження майна та призвести до погіршення стану Позивача. Вищезазначені обставини стали підстави для звернення за захистом прав Позивача шляхом визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судове засідання Позивач не з'явилась, надавши письмову заяву, в якій вказує, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини зазначені у позові. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення проти позову, в яких вказує на те, спірна квартира є спадковим майном після померлого [PERSON], у якого є неповнолітня донька [PERSON], 2012 р.н, яка відповідно має право на спадщину. Відомості викладені у позовній заяві щодо позбавлення батьківства померлого [PERSON] щодо його доньки [PERSON], а також заява Відповідача про відсутність вимог до [PERSON] не мають відношення до розгляду справи. Оскільки померлий [PERSON] не залишив заповіту, то його донька [PERSON] здійснює своє право на спадкування після померлого батька у відповідності до ст. 1258 ЦК України. Також, не відповідає дійсності обставини придбання спірної квартири за особисті кошти Позивача, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. Позивач підписала договір купівлі-продажу спірної квартири на підставі доручення виданого її сином [PERSON] Дана квартира була придбана за особисті кошти родини [PERSON] та [PERSON], які спільно проживали однією родиною та перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 1998 року по 28 травня 2014 року. Позивачка не є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує ним відкрито володіти, оскільки була зареєстрована у спірній квартирі свого сина, була обізнана про наявність спадкоємця свого сина - [PERSON] 2012 р.н., а посилання Позивачки на правову необізнаність, начебто вона вважала спірну квартиру своєю власністю не можуть братися судом до уваги, а тому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник Відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях Відповідача. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими обставини та відповідні ним правовідносини і приходить до наступних висновків: Як убачається з матеріалів справи, 05 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу народилась дитина- [PERSON] [INFO]. 25 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Нізовецькою С.Г. від 15 квітня 2002 року, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки ф. № 3 [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 28.11.2002 року. Рішенням Дарницького районного суду місті Києві від 28 травня 2014 року, шлюб зареєстрований 15 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Визнано в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - припинено. Таким чином, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року, що набрало законної сили встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. 09 листопада 2016 року, [PERSON], [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлого сина. 15 листопада 2011 року [PERSON] від імені малолітньої доньки [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку про обізнаність Позивача щодо правової природи придбання даної квартири, а саме те, що відповідно до договору купівлі продажу, якій був укладений нею від імені свого сина [PERSON] володільцем даної квартири був саме [PERSON]. Крім того, про обізнаність Позивача щодо належності спірної квартири ії покійному сину вказує подана заява про прийняття спадщини після померлого, крім того твердження представника позивача, що позивач [PERSON] вважала, що придбувала спірну квартиру для себе і вона є власником не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, так як відповідно договору купілі - продажу від 25.10.2002 р. [PERSON] виступала як покупець в інтересах свого сина [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що Позивач дійсно з 2002 року по теперішній час проживає у спірній квартирі, несе витрати по утриманню квартири, проводила ремонтні роботи. Водночас, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його дійсним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Разом з тим, відповідно до роз'яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч.2 ст. 344 ЦК України). В свою чергу, положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу. При цьому, враховуючи те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, а також можливість його захисту в обраний ним спосіб. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Оскільки Позивач є спадкоємцем майна, яке залишилось після смерті його сина у 2011 році, правових підстав для визнання за нею права власності з підстав набуття права власності за набувальною давністю не має, оскільки такі вимоги можуть розглядатися з підстав набуття права власності в порядку спадкування за законом. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані у справі докази, з урахуванням пояснень представників позивача та відповідача, суд прийшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення із Відповідачів на користь позивача понесених судових витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed