Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання спільних дітей. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона та відповідач по справі 06.08.2016 року зареєстрували шлюб, від якого у них народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Позивач наполягає, що хоча сторони по справі шлюб не розірвали, однак відповідач проживає окремо від сім`ї і діти знаходяться на повному утриманні позивача, відповідач матеріальну допомогу на утримання своїх дітей не надає. Доходів позивача критично не вистачає на утримання спільних дітей, а добровільно про сплату аліментів сторонам домовитись не вдалось, тому позивач змушена звернутись до суду з вимогами задовольнити позов та стягнути з відповідача аліменти у в розмірі 1/3 частини середньомісячного заробітку відповідача, але не менше ніж 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Відповідно до ухвали суду від 21.12.2019 року дана справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 06.12.2016 року) [PERSON] народилась [INFO] , а її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 21.08.2018 року) [PERSON] народився [INFO] , а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які погребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52). а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Як вбачається зі ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що зобов`язані забезпечувати обоє батьків. Суд вважає доведеним, що відповідач є батьком вказаних вище дітей, а тому, згідно вимог чинного законодавства та міжнародних правових актів на нього також покладається обов`язок щодо належного їх утримання та матеріального забезпечення. Як вбачається із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач наполягає, що відповідач є працездатним та матеріально забезпеченим, а тому у нього є всі фізичні можливості, щоб заробляти кошти в необхідному розмірі та сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, який заявлений позивачем. Стягнення аліментів на одну дитину у розмірі не меншому ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є законодавчою гарантією захисту прав як самої дитини, так і отримувача аліментів, яка встановлено нормами ст. 182 СК України. Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи обставини зазначені вище, суд вважає, що неповнолітні діти сторін по справі, безумовно потребують допомоги від своїх батьків, та враховуючи, що мати, допомогу надає, але її недостатньо, суд вважає, що батько має можливість та зобов`язаний надавати допомогу дітям у розмірі, який буде достатній для нормального забезпечення розвитку дітей. Отже, суд приходить до висновку, що із відповідача необхідно стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% встановленого чинним законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що повністю відповідає вимогам ст. 182 СК України, та буде відповідати як інтересам сторін по справі так і їх дітей. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі зазначеного та

Outcome: approved