Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS], визнання права власності за позивачем на ? частку даної квартири, стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 05.10.2015р. ці позовні вимоги були роз'єднані у самостійне провадження (вимоги позову стосувались також розірвання шлюбу та стягнення аліментів). Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю. Відповідач позов заперечив, зазначивши, що дана квартира придбана ним до укладення шлюбу з відповідачем, і тільки незначний внесок спільних коштів подружжя є в спірній квартирі, просив в позові відмовити з підстав зазначених в запереченні та наданих пояснень. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.01.2006р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.6), в шлюбі народилася дочка [PERSON] [INFO] (а.с.7). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.10.2015р. (за роз'єднаними вимогами) шлюб між сторонами було розірвано, стягнуто аліменти на утримання дитини. Щодо спірної квартири судом встановлено, що 10.08.2005 року (до укладення шлюбу між сторонами) було укладено договір на дольову участь у будівництві житлового будинку на [ADDRESS], навпроти обласної клінічної лікарні, між ТзОВ «Терра-ІФ» та [PERSON] (а.с.23). Даним договором обумовлено що предметом договору є однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 47.5 м.кв. на 5-му поверсі (п.1.3 договору), стартова вартість 1 м.кв. - 2047.28 грн. (п.2.1), початкова вартість складає 47.5х2047.28= 97245.8 грн. (п.2.3), [PERSON] бере дольову участь в будівництві та вносить кошти в об'єкт, після закінчення будівництва квартира передається у власність (п.1.5). При цьому, договором було встановлено порядок розрахунків, а саме: не менше 17700грн. до 20.08.2005р., решта суми грошей вноситься [PERSON] готівкою або на розрахунковий рахунок ТзОВ «Терра-ІФ» щомісячними рівними платежами до кінця будівництва (п.3.1, 3.3), введення будинку планувалось в Ш кварталі 2006 року (п.4.1). Остаточний розрахунок мав проводитися згідно ціни за 1 м.кв. та уточнених площ (п.2.5). [PERSON] також за посвідчення договору на дольову участь у будівництві житлового будинку на [ADDRESS] від 10.08.2005 року оплатив кошти в сумі 1073грн., що підтверджено довідкою про оплату (а.с.28). До укладення шлюбу, тобто в період з часу укладення договору - 10.08.2005р. до дня укладення шлюбу - 04.01.2006 р., [PERSON] оплатив (судом звірено всі оригінали квитанцій з копіями наданими до матеріалів справи): 10.08.2005р.-15685грн.; 17.08.2005р.-5000грн.; 10.10.2005р.-2650грн.; 21.10.2005р. -58450грн.; 27.12.2005р.-2130грн., а всього за цей період - 83 915грн. (а.с.27). Як пояснив відповідач, дані кошти оплачували його батьки, оскільки він був студентом і самостійного заробітку не мав, це ж і підтвердила свідок, про що буде зазначено нижче. Після 04.01.2006р., тобто після укладення шлюбу, до 25.05.2007 року [PERSON] вніс ТзОВ «Терра-ІФ» кошти в загальній сумі 47021.76грн. (34694.75грн. за 2006р.+12327.01грн. за 2007р.), при цьому дві квитанції що стосуються придбання плитки в коридор загального користування та оплату комунальних послуг, що надано відповідачем не враховуються судом у загальну суму витрат на квартиру (а.с.25-28). Всього за квартиру придбану по договору на дольову участь [PERSON] оплатив 130936.76 грн., це більше ніж було передбачено договором (97245.8 грн.), оскільки як пояснив він та слідує з матеріалів справи, загальна площа квартири за договором становила - 47.5 м.кв., а по фактичних обмірах вона становить 51.1 м.кв., а також було придбано ним комору в підвалі пл..4.2 м.кв., що зазначено в Свідоцтві про право власності на нерухоме майно. В судовому засіданні 25.01.2016 року на з'ясування судом у позивача що є предметом її вимог, представник та позивач вказала на те, що предметом спору є тільки квартира без комори. Тому, виходячи з цього, слід зазначити і таке. За фактичними обмірами квартири, її загальна площа становить більше ніж було зазначено в договорі від 10.08.2005 року, а саме 51.1 м.кв., а тому вартість квартири становить 104616 грн. (51.1х2047.28грн.), при цьому як встановлено судом з пояснень відповідача, зміни до договору по вартості квартири за 1 м.кв. не вносились. Решта коштів з пояснень [PERSON] було оплачено за комору, хоча окремого договору на придбання комори у продавця ним суду не надано, але підтверджено його поясненнями, Свідоцтвом про право власності, як доказами щодо даної обставини, та не спростовано іншими доказами справи Отже, вартість комори становить 26 320.76грн. (130936.76-104616). На підставі рішення виконкому Іванор-Франківської міської ради від 22.05.2006р., [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 51.1 м.кв. з коморою в підвалі пл..4.2 м.кв., та отримав Свідоцтво 22.03.2007р. (а.с.11). Зважаючи на те, що було набуто за договором відповідачем так званий «сирець» з розрахунку вартості квартири в сумі 104616грн. без комори, яка не є предметом позовних вимог, то в розподілі внесених особисто коштів відповідачем в даний об'єкт нерухомості в сумі 83 915грн. (до укладення шлюбу), це становить 80.2% (округлюючи до 80%) від загальної вартості об'єкта - квартири. А решта - 19.8% (округлюючи до 20%) вартості даного об'єкта - є вкладом спільних коштів подружжя і ділиться між ними в рівних долях щодо вкладу, тобто по 10% кожним (зокрема в рівності вкладу коштами як подружжям). При цьому, суд також звертає увагу на те, що в п.2.4 договору від 10.08.2005р., значний обсяг робіт перед передачею квартири покупцю були виконані стороною 1 договору - ТзОВ «Терра-ІФ». З пояснень сторін, свідків встановлено, що дороблялися подружжям стіни та підлога квартири після «сирця» власними силами та придбаним товаром. На пропозицію суду надати докази таких вкладів в ремонт квартири чи визначити такий вклад у встановленому порядку (експертизою) сторони суду не надали доказів та не клопотали щодо встановлення вартості вкладених в 2006-2007 роках робіт в спірну квартиру, а в судовому засіданні 04.02.2016р. повторно підтвердили відмову від подання клопотань про експертизу. Не є доказом щодо загального вкладу коштів подружжя в ремонт квартири звіт про оцінку майна, замовленого позивачем для сплати судового збору, оскільки ринкова вартість станом на 2015 рік та вартість квартири в 2007 році після завершених ремонтних робіт та вселення для проживання подружжя (для встановлення різниці вкладених коштів після придбання) є різною, в т.ч. залежною від попиту на об'єкти нерухомості кожного року зокрема та курсу валют, тощо. З пояснень свідка [PERSON] (мама відповідача) встановлено, що [PERSON] до червня 2005 року був студентом, і тільки по закінченні навчання в цьому ж році влаштувався на роботу, що підтверджено і сторонами, а тому всі кошти які вкладалися ним, в квартиру, були коштами батьків, тобто свідка і її чоловіка. Крім цього, свідок вказала на те, що сторони розписалися в січні 2006 року, однак фактично одружилися і відсвяткували весілля в травні місяці 2006р. Після весілля кошти на квартиру продовжували давати батьки відповідача, подружжя жило в свідка, а квартира поступово дороблялася ремонтними роботами власними силами. При цьому, свідок вказала на те, що вона спільно з чоловіком (як батьки відповідача) продали дачу із земельною ділянкою в с.Павлівка 22.06.2006 року для виплати коштів по договору дольової участі, а попередньо був проданий і будинок в м.Калуші. На підтвердження такого факту продажу, відповідач надав копію договору купівлі-продажу тільки земельної ділянки садового використання в с.Павлівка [PERSON] за ціною 3 513.90 грн., без дачі (а.с.58), однак суд приходить до переконання щодо відсутності підтвердження відповідачем вкладу коштів мами - [PERSON], яка продавала земельну ділянку, саме в спірну квартиру її сина, і відповідача по справі, при цьому що відповідач уже перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, хоча саме 22.06.2006р. був зроблений відповідачем внесок по договору дольової участі але в сумі значно більшій, не 3 513.90 грн., а 18388.75грн. Тому, покази свідка [PERSON] щодо надання коштів відповідачу його батьками на оплату всіх коштів по договору дольової участі у будівництві житлового будинку на [ADDRESS], навпроти обласної клінічної лікарні від 10.08.2005р., в 2006 року (не зважаючи на влаштування відповідача вже на роботу) за рахунок саме проданого об'єкта нерухомості - земельної ділянки, не є належним доказом у даному спорі. Свідок [PERSON] (брат позивач) суду пояснив, що він безоплатно як родич допомагав сестрі та її чоловіку у внутрішніх роботах в спірній квартирі, клали плитку в санвузлі, гіпсокартон встановлювали на стіни та шпаклювали їх, при цьому ці роботи виконували спільно з відповідачем. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на об'єкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди до створення сімї та отримання Свідоцтва за рішенням виконкому міської ради, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вона була придбана, однак під час шлюбу , а також те що відповідачем внесено 80% коштів по договору про набуття прав на квартиру, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є правом спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити частки на це майно, однак не в рівних частках, а у відповідності до рівного розподілу внесених коштів під час шлюбу - 20 % її вартості, тобто по 10% кожним зокрема. З цього слід дійти висновку, що частка позивача у даній квартирі становить - 1/10 частину, а частка відповідача - 9/10 частини. При цьому не є вірними посилання позивача на норму законодавства про те, що суд може відійти від рівності часток, якщо з одним із подружжя проживають діти, а також непрацездатні повнолітні діти за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд прийшов до висновку про те, що позивач не доводила суду щодо обставин, які зазначені вище, про необхідність відходу від рівності та наявність підстав для цього, при чому що тільки 05.10.2015 року при роз'єднанні позовних вимог позивача була вирішено питання проживання дочки з матір'ю, та стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів [PERSON], але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. А тому, з врахуванням внесених коштів кожним з них, доводи позивача та її представника про рівність часток щодо внеску у вартість квартири, є не вірними та не доведеними суду. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст.60, 63, 68-72, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial