Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 19 квітня 2019 року. Від даного шлюбу у подружжя народився син, який проживає з нею. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на шлюб та сім`ю, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вони не підтримують подружніх стосунків, з жовтня місяця 2020 року разом не проживають. Подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам кожного них. Зауважує, що сторони не можуть в добровільному порядку дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини. З огляду на наведене, просить шлюб між нею та [PERSON] розірвати, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання дитини з позивачем за місцем її реєстрації та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. Позивач в судове засідання не з`явилась, у письмовій заяві просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав, правом подачі відзиву на позов не скористався. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. З урахуванням того, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, а також враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 19 квітня 2019 року, шлюб зареєстровано Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 386 (а.с. 7). Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю» встановлено, що проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. Як встановлено судом, на ґрунті діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя у подружжя виникла неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги, шлюб існує лише формально. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сім`ї, та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог щодо розірвання шлюбу є підставним та підлягає до задоволення. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що стосується питання визначення місця проживання дитини, суд дійшов наступного висновку. З доводів позивача вбачається, що з часу окремого проживання сторін дитина проживає з матір`ю. Факт не проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою місця реєстрації також підтверджується довідкою Любешівської сільської ради від 28.12.2020 року № 1851/04-07/2-20 (а.с. 11). Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку Служби у справах дітей № 208 від 28,07.2021 року, вбачається, що малолітній [PERSON] зареєстрований за місцем реєстрації батька за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання, відпочинку та розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 14.07.2021 року, на призначену спільну зустріч батьків для з`ясування обставин справи [PERSON] не прибув, на телефонні дзвінки не відповідає. Зважаючи на вказане, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . У Декларації прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З досліджених письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити матеріальне становище відповідача, оскільки останній документально не підтвердив види та розміри своїх доходів. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Під час судового розгляду не встановлено обставин щодо поганого матеріального становища дитини, або поганий стан її здоров`я. Позивач доказів протилежного суду не надала. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є особою працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування, існування у нього інших утриманців не надано. Інших істотних обставин при визначенні розміру аліментів, суд не знаходить. В сукупності оцінених судом доказів є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати їх. На підставі наведеного, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про участь в утриманні неповнолітнього сина, а позивач наполягає на стягненні аліментів у примусовому порядку, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, вік дитини, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку та його матеріальне становище, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, які підлягають стягненню починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, з врахуванням загальних витрат на дитину, яку на даний час несе позивач, такий розмір аліментів не є надмірним та буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 1816 грн. судового збору (за вимогу про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини), та 908, 00 грн. судового збору в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, в матеріалах справи відсутні належні докази надання правової допомоги, включаючи також документи, що підтверджують оплату таких послуг. Зважаючи не те, що витрати на правову допомогу позивача не підтверджені документально, вимога в частині їх відшкодування не підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial