Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів посилаючись на те, що працювала у фінансовому управлінні виконавчого комітету Фастівської міської ради на посаді начальника. 15 лютого 2016 року звільнилась за власним бажанням. Проте, відповідачем при її звільненні не було в повному обсязі виплачено компенсацію за не використану відпустку за 9 днів в сумі 1 967,58 (до видачі -1 583,89гривень). Вказана сума фактично була їй нарахована та зарахована на зарплатний рахунок лише 13.07.2016 року. У зв»язку з цим позивач вважає, що відповідачем порушені вимоги трудового законодавства і з виконавчого комітету Фастівської міської ради підлягає стягненню на її користь сурудній заробіток в сумі 41 077,81 гривень за весь час затримки виплати заробітної плати з 16.02.2016 року по 13.07.2016 року. В судовому засіданні позивачка підтримала позовну вимогу до виконавчого комітету Фастівської міської ради про стягнення 41 077,81 гривень і заявила про те, що фактично фінансове управління ВК Фастівської міської ради фактично є не відповідачем в даній справі, а являється третьою особою. З даною позицією погодився і представник відповідача-виконавчого комітету Фастівської міської ради і суд. Також, позивачка заперечувала проти застосування до позовних вимог строку позовної давності мотивуючи тим, що порушення її конституційного права відбулося під час остаточної виплати компенсації за невикористану відпустку в липні 2016 року. Саме з цього часу і почався перебіг строку позовної давності. Проте, позивачка вважає, що до позовних вимог слід застосовувати частину другу ст.233 КзпП України, а саме положення про відсутність позовної давності для даного спору. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вважає, що відсутні підстави для його задоволення. Подала до суду заяву про застосування до позову строків позовної давності та надала письмові заперечення. Третя особа- фінансове управління виконавчого комітету Фастівської міської ради направили до суду заперечення, в яких висловили позицію щодо відсутності підстав для задоволення позову. Суд, вислухавши позиції сторін, вивчивши письмові матеріали, вважає, що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне. Судом встановлено, що 15 лютого 2016 року позивачка [PERSON] відповідно до розпорядження міського голови Фастівської міської ради № 41 була звільнена з посади начальника фінансового управління за власним бажанням. Відповідно до п.2 даного розпорядження було доручено головному бухгалтеру фінансового управління [PERSON] здійснити повний розрахунок та виплатити [PERSON] компенсацію за щорічну невикористану відпустку в кількості 9 днів та додаткову відпустку в кількості 8 днів. З зазначеним розпорядженням [PERSON] була ознайомлена в день звільнення, що не заперечувалось нею в судовому засіданні. Як було зазначено в ході судового розгляду представником відповідача, згідно посадової іструкції, яка була затверджена Фастівським міським головою [PERSON] від 04.02.2011 року, начальник фінансового управління виконавчого комітету Фастівської міської ради, яку обіймала позивач зобов»язана була здійснювати контроль за своєчасною виплатою заробітної плати та розрахунками. 16 лютого 2016 року [PERSON] було видано довідку про те, що вона дійсно працювала на посаді начальника фінансового управління виконавчого комітету Фастівської міської ради з 01.02.2011 року по 15.02.2016 року. В абзаці 2 цієї довідки зазначено наступне: «При звільненні (розпорядження №41 від 15.02.2016 року) проведено розрахунки компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 19.04.2015 року по 15.02.2016 року в кількості 9 днів та додаткову відпустку за період з 09.09.2014 року по 08.09.2015 року в кількості 2 днів, за період з 09.09.2015 року по 15.02.2016 в кількості 6 днів. Згідно книги обліку видачі довідок (а.с.25) [PERSON] отримала цю довідку саме наступного дня після звільнення. Згідно картки обліку зарплати 2016 року, яка знаходиться в фінансовому управлінні виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області загальна сума нарахованих всіх виплат належних при звільненні позивача 15.02.2016 року становила - 4712,00 грн., а сума до виплати - 3793,16 гри. Із них позивач отримала - аванс 10.02.2016 року в сумі 2000 грн., а залишок необхідний до виплати в день звільнення 15.02.2016 року в сумі 1793,16 гривень, що підтверджуєтьмя платіжним дорученням №20 від 18.02.2016 року. 06 липня 2016 року на підставі службової записки начальника відділу кадрової роботи [PERSON], міський голова підписав розпорядження № 239 Про внесення змін до розпорядження від 15.02.2016 року №41 Про звільнення [PERSON]В., відповідно до якого п.2 розпорядження №41 викладено в такій редакції: Головному бухгалтеру фінансового управління здійснити повний розрахунок та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в кількості 9 днів та додаткову відпустку за період з 09.09.2014року-08.09.2015 року в кількості 2 дні та за період з 09.09.2015 по 15.02.2016року в кількості 15 днів. Згідно виписки з карткового рахунку позивача, 13 липня 2016 року кошти в сумі 1583,89 гривень надійшли на рахунок [PERSON] 20 липня 2016 року [PERSON] звернулась до відповідача з заявою, в якій просила виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 16.02.2016 року по 13.07.2016 року (а.с.9), і 11.08.2016 року отримала відповідь про відсутність заборгованості (а.с.10). Згідно зі ч.1 ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні з цих підстав». Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року за № 1-5/2012 офіційно здійснено тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідно до резолютивної частини цього рішення суд вирішив: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про пращо України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237- цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ніш орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивачка своєчасно, в день звільнення, була ознайомлена з розпорядженням та проведеним з нею розрахунком при звільненні, оскільки безпосередньо, шляхом отримання довідки від 16.02.2016 року, отримала інформацію стосовно розрахунку при звільненні, тому строк позовної давності підлягає застосуванню до даної позовної вимоги і його перебіг почався саме з наступного дня після звільнення позивачки, враховуючи також і той факт, що відповідач виявив помилку самостійно і шляхом внесення змін до розпорядження №41 від 15.02.2016 року здійснив повний розрахунок з позивачем. Позицію позивачки щодо її заперечень про застосування строків позовної давності, суд оцінює критично, оскільки позивачка неоднозначно мотивувала свою незгоду з думкою відповідача про застосування цих строків до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Крім того, позивачка фактично погодилась з тим, що в повному обсязі при звільненні з посади начальника фінансового управління, була ознайомлена з інформацією стосовно розрахунку при звільненні.

Outcome: dismissed