Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, де заінтересованою особою є [PERSON] , в якій просить винести обмежувальний припис щодо [PERSON] , заборонивши йому вести листування, телефонні переговори, іншу переписку з використанням будь-яких інформаційно-комунікаційних засобів з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на шість місяців. В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають двох малолітніх дітей. На пропозиції [PERSON] про поділ спільно набутого під час перебування у шлюбі майна, [PERSON] погрожує припинити виплати аліментів, забрати автомобіль, який перебуває у користуванні заявника, висловлюється при цьому нецензурною лайкою, на підтвердження чого до заяви [PERSON] додала роздруківку смс-переписки між нею і заінтересованою особою. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 грудня 2019 року справа за указаної заявою передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.14). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі окремого провадження за заявою [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису (а.с.15). Від представника [PERSON] 24 січня 2020 року до суду надійшов відзив на заяву, в якому просив відмовити у задоволенні заяви про винесення обмежувального припису, посилаючись на те, що така заява подана [PERSON] з метою обмеження його батьківських прав, оскільки відсутність зв`язку із заявницею унеможливить погодження дня та часу побачення батька з дітьми. Таким чином заявниця має на меті здійснити тиск на [PERSON] через дітей. До відзиву на позов додана роздруківка смс-переписки заінтересованої особи і заявника на підтвердження погроз останньою на адресу [PERSON] . У судовому засіданні заявник і її представник пояснили суду, що [PERSON] здійснює психологічне насилля над нею. Заявник підтвердила, що її колишній чоловік сплачував щомісячно аліменти на утримання дітей в розмірі 35000 грн. Вимоги заяви уточнили, відмовившись від вимог про заборону спілкування через третіх осіб. [PERSON] і його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні заяви. Зазначили, що після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] у розпорядження останньої були передані грошові кошти в розмірі 746755 грн. від продажу будинку і земельної ділянки на купівлю житла для [PERSON] з дітьми. Проте заявник житла для дітей не придбала, мешкає в орендованій квартирі. На даний час фінансовий стан [PERSON] змінився, у зв`язку з чим він не має можливості сплачувати аліменти в попередньому розмірі 35000 грн., тому в січні 2020 року розмір сплачених на користь [PERSON] аліментів склав 10000 грн., що стало дійсною причиною звернення заявницею до суду з цією заявою з метою маніпуляції [PERSON] через можливість спілкування з дітьми. Суд, вислухавши учасників судового провадження, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Судом було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 3, 4). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний (а.с. 5-6). До заяви [PERSON] і до відзиву на заяву представником [PERSON] додані роздруківки смс-переписок, з яких не можливо дійти однозначного висновку стосовно того, між якими особами відбувається ці переписка (а.с. 77-11,55). Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно пункту 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Пунктом 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до п. 2 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа або її представник. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 756/2072/18. Суд звертає увагу, що обмежуваний припис має своїм завданням терміновий (негайний), попереджувальний та запобіжний захід, направлений на охорону від фізичного, психологічного, економічного насилля потерпілої особи від кривдника. Такі заходи носять тимчасовий характер, на чому наголошено у приписах Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ЦПК України, та що пов`язується із невідворотнім та вчасним реагуванням з боку держави в особі повноважних органів на виконання функцій із гарантування та забезпечення найвищих соціальних цінностей, якими є: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність, безпека. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відтак, з одного боку з огляду на характер вчиненого насильства у сім`ї держава зобов`язана сприяти припиненню домашньому насильству, наданню допомоги та захисту постраждалої особи, відшкодуванню їй завданої шкоди (п. 12 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), з іншого, забезпечити належне розслідування випадків домашнього насильства з метою притягнення, в разі обґрунтованих підстав, до відповідальності кривдників, обумовити зміну їхньої поведінки. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обмежувальні заходи для кривдника в значній мірі пересікаються з відповідними правами, визначеними «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зокрема: його правом на справедливий суд, що гарантує швидкий та неупереджений розгляд справи з ухваленням остаточного рішення як умови правової визначеності в можливих спірних відносинах; правом на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке за приписами ст. 8 Конвенції передбачає обов`язок органів державної влади здійснити втручання у здійснення цього права лише згідно із законом для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; правом на вільне володіння майном (ст. 1 протоколу 1 Конвенції). В кожному конкретному випадку за наслідком оцінки ризиків для постраждалою особи слід виходити з наявності або відсутності конкуренції прав всіх учасників, останнє, зокрема, можливе в разі загрози життю особи що є найвищою цінністю, співмірності застосованих заходів обмеження із об`єктивною потребою задля виконання функцій протидії насильству. В той же час суду не було надано жодного доказу на підтвердження вчинення у відношенні неї [PERSON] фактів будь-якого насильства в розумінні Закону України «про протидію і запобігання домашньому насильству». Викладені в заяві обставини не містить ніякої конкретної інформації. Матеріали справи також не містять жодного висновку або постанови про притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення вчинення домашнього насильства. Також заявником не надано об`єктивних доказів, що на час її звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існує вірогідність вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] . З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення заяви [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у її задоволенні у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed