Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 29 січня 1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], на початку січня 2013 року їй стало відомо про те, що 27 грудня 2012 року її чоловік уклав договір позики із [PERSON], на підставі якого ніби-то отримав позику в розмірі 2 000 000 грн. строком до 27 жовтня 2015 року. Того ж дня з метою забезпечення боргових зобов'язань між відповідачами укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано житловий будинок та земельну ділянку, що є спільною сумісною власністю подружжя, крім того відповідачі уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого перелічене нерухоме майно переходить у власність [PERSON] Позивач просить визнати усі ці договори недійсними у зв'язку з тим, що вони укладені без її письмової згоди та ставлять сім'ю у скрутне матеріальне становище. Крім того, договір позики оспорюється позивачкою з підстав його безгрошовості. В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], будучи присутнім в судовому засіданні, позов підтримав повністю з підстав вище вказаних. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що перелічені позивачкою договори укладені у її присутності та за її згоди, що підтверджено нотаріально засвідченими заявами. Що стосується договору позики, то він укладався одночасно із договором іпотеки і передача коштів мала місце безпосередньо в нотаріальній конторі, а тому вимоги позивачки є безпідставними. У задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову також заперечив з тих же підстав. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку: Як встановлено в судовому засіданні 27 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в сумі 2 000 000 грн. строком до 27 жовтня 2015 року, без нарахування відсотків за користування ними. За домовленістю сторін повернення грошових коштів повинно відбуватись за графіком, визначеним у пункті 2.1.1 договору. Для забезпечення виконання зобов'язання за цим договором в той же день укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передається житловий будинок по [ADDRESS], а також земельна ділянка площею 0,5184 га за вказаною адресою. Згідно п.8 даного договору предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. За домовленістю між сторонами угоди (п.12 договору іпотеки) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадку невиконання позичальником зобов'язань за договором позики, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення позики ще не настав, а зобов'язання з повернення коштів систематично, протягом двох місяців підряд не виконуються, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації на своє ім'я права власності на предмет іпотеки в установленому законом порядку, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладається одночасно із цим договором. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчено 27.12.2012 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] Відповідно до ст..60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст.65 СК України та ст.369 ЦК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст..1047 ЦК України для договору позики не передбачена обов'язкова нотаріальна форма, лише вимагається укладення договору у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Не є оспорюваний договір позики для подружжя [PERSON] договором щодо розпорядження спільним майном, оскільки в договірних відносинах [PERSON] виступав позичальником, а не позикодавцем. Отже, згода позивачки на отримання позики законодавцем не вимагається. В той же час, стороною відповідачів надано суду нотаріально засвідчену згоду позивачки на отримання позики, про існування згоди вказано і в пункті 4.5 письмового договору позики від 27.12.2012 року. Така згода свідчить про намір використання позики в інтересах сім'ї та про можливість повернення позики за рахунок спільного майна подружжя. Відповідно до вимог ст..572,577 ЦК України договір іпотеки нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, з подальшою державною реєстрацією застави. За своєю природою є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання ( в даному випадку позикового), передбачає задоволення вимог позикодавця за рахунок іпотечного майна, а тому є договором, який потребує письмової, нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на його укладення. Як зазначено у пункті 8 нотаріально посвідченого договору іпотеки від 27.12.2012 року приватним нотаріусом, яка посвідчувала договір іпотеки, одночасно посвідчено справжність підпису дружини іпотекодавця [PERSON] на заяві, в якій вона надає згоду на передачу в іпотеку іпотекодержателю нерухомого майна. Копія цієї заяви надана суду стороною відповідачів. Таким чином, вимоги позивачки про визнання договорів недійсними через відсутність її згоди на їх укладення є безпідставними та задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про визнання недійсним нотаріально засвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.12.2012 року з подальшими змінами від 14.02.2013 р., 15.02.2013 р., оскільки відповідно до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» такий договір є способом позасудового вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. При цьому, до даного договору прирівнюється відповідне застереження в іпотечному договорі. Оспорюваний договір іпотеки, згоду на укладення якого дала позивачка, містить відповідне застереження про спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а отже згода позивачки є чинною і для договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Що стосується вимог позивачки про визнання недійсним договору позики з підстав його безгрошовості, то вони також задоволенню не підлягають, виходячи з такого: Відповідно до ст..1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Саме позичальник має право оспорити договір позики з мотивів його безгрошовості. Згідно письмового договору позики позичальником виступав відповідач [PERSON], а не позивачка. Окрім того, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі 6-63 цс13 від 18.09.2013 року. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вищенаведеним нормам, позивач не надала жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, в свою чергу сторона відповідачів належними та допустимими доказами спростувала доводи позивача. За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст..88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати по справі залишаються за позивачем. На підставі ст.ст.369,369, 572,577,1046-1051 ЦК України, ст..36,37 Закону України «Про іпотеку», ст..ст.60-65 СК України,

Outcome: dismissed