Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В позові зазначила, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2014 року. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею і перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від утримування своєї дитини. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Спільне господарство не ведеться та фактичні шлюбні відносини між ними припинені з 16 травня 2015 року. Майнових спорів між ними немає. Дитина після розірвання шлюбу повинна проживати з нею, оскільки це повністю відповідає віку та інтересам дитини. Між нею та відповідачем на момент предявлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач останні чотири місяці не утримує свого сина матеріально та не виявляє бажання робити це в майбутньому, маючи при цьому роботу та офіційний дохід вона змушена подати позов про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обовязкового утримання з його боку. Просить розірвати шлюб між нею і відповідачем [PERSON], визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з нею, стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] у розмірі 50 % з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення повноліття. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково та заперечив в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку. Пояснив, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою та визначення місця проживання їхньої дитини з матірю. Відповідач працює на посаді викладача Свалявського технічного коледжу НУХТ та отримує заробітну плату. Крім того, відповідач змушений сплачувати комунальні послуги за житло в м. Свалява, де проживає, та на його утриманні перебуває баба, яка є особою похилого віку. Вважає, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/2 з усіх видів його заробітку є завеликим, а тому не заперечує щодо стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку. Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі ДРАЦС Свалявського районного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 13. Згідно даних свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], його батьком значиться відповідач [PERSON], а мати позивачка [PERSON] Неповнолітній син сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні і вихованні. Подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивачка та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивачка наполягає на розірванні шлюбу і не бажає з відповідачем спільно проживати. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сімя розпалася остаточно. Умови для примирення сторін відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює в Свалявському технічного коледжі НУХТ та займає посаду викладача, його загальна заробітні плата за період з січня по травень 2016 року склала 19912.77 грн., що стверджується довідкою про доходи № 45 від 30.05.2016 р. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує майновий стан сторін, працездатний вік відповідача, наявність у нього постійного місця роботи, відсутність у нього інших утриманців, а також часткове визнання ним позову. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] офіційно працює та вимоги ст.ст. 180, 182, 183 СК України, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Розмір аліментів визначений судом відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Враховуючи, що син сторін постійно проживає з позивачкою, а спору про його подальше місце проживання не виникає, місце проживання дитини слід визначити з матірю [PERSON] За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 551.2 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір в сумі 551.2 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: partial