Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 25 листопада 1992 року між нею та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану державної адміністрації Берегівського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб за актовим записом № 235. У даному шлюбі у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне життя у сторін не склалося, відповідач постійно виявляє до неї неповагу, зловживає спиртними напоями, обзиває нецензурними словами, принижує її в присутності дітей, проявляє моральний тиск та здійснює фізичне насилля, вихованням дітей не займається. Позивачка переконана, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим, примирення між нею та відповідачем неможливе. А тому просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягнути на її користь аліменти на утримання їхніх спільних дітей: [PERSON] , [INFO] - в розмірі 1535 грн. починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення ним 23 років, у зв`язку із навчанням на денному відділенні університету, та [PERSON] , [INFO] - в розмірі 1535 грн. починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Під час розгляду справи позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей: неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , починаючи з моменту звернення до суду і досягнення дитиною повноліття та повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення ним 23 років у розмірі Ѕ частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, у якій вона зазначає, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в розгляді іншої цивільної справи, причини неявки відповідача суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини, її інтереси, суд вважає, що позов з урахуванням уточнених позовних вимог, підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 25 листопада 1992 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , що видане 25.11.1992 року відділом реєстрації актів цивільного стану державної адміністрації Берегівського району Закарпатської області за № 235. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 липня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, а [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13.03.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. За твердженням позивача подружнє життя у сторін не склалося, набуло негативних рис через втрату порозуміння між сторонами, образи. Шлюбні відносини між сторонами припинено. Позивачка бажає розірвати шлюб і не має наміру примирятися з відповідачем, про що свідчить зміст позовної заяви та її пояснення в суді. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, а також наявність неповнолітньої дитини, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивачки та неповнолітньої дитини, а тому шлюб підлягає розірванню. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на отримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно ч.1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Як встановлено судом відповідач є працездатним, має постійне місце роботи, інших утриманців немає, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно ч.1 та ч.5 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Враховуючи наведене, суд вважає, що з [PERSON] , відповідно до ст. 183 СК України, слід стягнути на користь позивачки аліменти на утримання дітей: неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , починаючи з моменту звернення до суду і досягнення дитиною повноліття та повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення ним 23 років, лише на час навчання у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення в частині стягнення з відповідача в користь позивачки аліментів за один місяць з моменту звернення з позовом до суду підлягає негайному виконанню. Стосовно вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , суд констатує, що на час розгляду справи [PERSON] досягла 14 років, і відповідно до ч.3 ст. 160 ЦПК України, місце її проживання визначається нею самою, а тому позовна вимога про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] до задоволення не підлягає.

Outcome: partial