Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки й піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківський прав. Посилаючись на те, що вона з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цивільних відносин з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO]. Відповідач свідомо з 2014 року - часу фактичного розірвання між ними відносин, ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню та утриманню дитини. Байдуже ставлення відповідача до своїх батьківських обов»язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 10 січня 2018 року (а.с.24), позовні вимоги підтримала з тиж же підстав та просила їх задовольнити.Зазначила про те, що відповідач байдуже ставиться до долі дитини, а тому батьківські обов»язки його пригнічують, при цьому жодних перешкод позивачка їх спілкуванню не чинила, навпаки - вона бажала, щоби батько виконував батьківські обов»язки, проте цього не робив. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. В судове засідання представник Органу опіки й піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з»явився, надав висновок органу опіки та піклування № 59/06/27-124 від 12 січня 2018 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO](а.с. 21-22). В судове засідання прокурор не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й пікдлування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про його народження є сином сторін (а.с. 9). Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цивільних відносин сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Відповідач свідомо з 2014 року - часу фактичного розірвання між ними відносин, ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню та утриманню дитини, залишив родину, виїхав на інше місце проживання, аліменти на утримання дитини не сплачує, має заборгованість (а.с.19-20). З 2014 року - з часу фактичного розірвання між сторонами відносин, відповідач ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню та утриманню дитини. Байдуже ставлення відповідача до своїх батьківських обов»язків та долі дитини змусило позивачку звернутися до суду з даним позовом. Дитина зареєстрована за місцем проживання/реєстрації позивачки, має позитивний стан здоров»я, його вихованням займається позивачка як матір дитини, батько жодної участі не примає з 2014 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час тягар утримання дитини покладений на позивачку як матір дитини. Відповідач є працезданою особою, проте матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з 2014 року, втратив з ним зв»язок, не підтримує жодних відносин. Відповідач з дитиною не спілкується з 2014 року, матеріально не допомагає, станом здоров»я не цікавиться, не доглядає, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо. Дитина повністю знаходяться на утриманні матері, відповідач байдуже ставиться до його долі внаслідок свідомого самоусунення. Позивачка жодних перешкод спілкуванню батька з дитиною не чинить. Орган опіки й піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської областінадав до суду висновок за № 59/06/27-124 від 12 січня 2018 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO](а.с. 21-22). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складений вказаним органом, дитина проживає з позивачкою, батько дитини - окремо від дитини та його матері, вихованням дитини займається його матір, батько участі не приймає. Згідно статті 150 СК України батьки зобов»язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов»язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов»язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Та, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач добровільно відмовився від батьківських прав та обов»язків щодо своєї дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Й, приймаючи до уваги те, що він з 2014 року свідомо ухиляється з підстав його винної поведінки від виконання батьківських обов»язків, а саме: виховання та матеріального утримання, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти тощо, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на батька обов»язків не виконує з 2014 року, й нині не виконує, хоча дитини за своїм станом здоров»я потребує цього. Оскільки вказані факти як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються судом як ухилення відповідача та свідомим нехтуванням батьківськими обов»язками, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved