Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя. Позивач посилається на те, що 25.06.2005 року вона з відповідачем уклала шлюб, який був зареєстрований Районним Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 27. Від шлюбу в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач впродовж піврічного періоду не забезпечує сімю матеріально, спільне ведення господарства припинено, втрачено почуття любові та поваги. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Вказує, що донька після розірвання шлюбу залишається проживати за постійним місцем проживання матері, спору спривду визначення її місця проживання у сторін немає. Окрім того позивач вказує на те, що її заробітної плати не вистачає для нормального утримання сімї та доньки, оскільки відповідач не допомагає. З огляду на те, що батько нехтує своїми обов`язками щодо утримання неповнолітньої доньки, позивач змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів. Вказує, що на момент подання позову відповідач [PERSON] отримує регулярний дохід і тому може сплачувати аліменти на утримання ї спільної неповнолітньої доньки. Також позивач зазначає, що подружжям 14.11. 2007 року було придбано двокімнатну квартиру у [ADDRESS] , в якій на даний час проживає сімя, а відповідно до договору купівлі-продажу набувачем став відповідач [PERSON] . Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею, [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] розмірі не меншому, ніж 20% від розміру середньомісячної заробітної плати відповідача, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення нею повноліття та здійснити поділ майна, набутого під час шлюбу - двокімнатної квартири у [ADDRESS] ,виділивши з неї [PERSON] та доньці [PERSON] по 1/3 частки даної квартири. Ухвалою судді від 04.06.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позов та просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився всупереч тому, що був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, відзиву на позов чи заяв про відкладення судового засідання до суду не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Районним Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 27, що підтверджується доданим до справи свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від шлюбу в подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне ведення господарства припинено, відповідач не утримує сімю матеріально, втрачено почуття любові та поваги. Кожний із них має різні погляди на сімейне життя. За наведених обставин позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, а сім`я фактично розпалася. Як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача не подано до суду жодних заперечень, відзиву сприводу позову, такий жодного разу не з`явився в судові засідання. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач відзиву на позов не подав. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знаходить. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Разом зі змісту позову вбачається, що після розірвання шлюбу залишається проживати за постійним місцем проживання матері, спору сприводу визначення її місця проживання у сторін немає. Окрім того позивач вказує на те, що її заробітної плати не вистачає для нормального утримання сімї та доньки, оскільки відповідач не допомагає. З огляду на те, що батько нехтує своїми обов`язками щодо утримання неповнолітньої доньки, позивач змушена звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів. Вказує, що на момент подання позову відповідач отримує регулярний дохід. В якості доказу працевлаштування відповідача позивач надала довідку по грошовому забезпеченню № 47 від 15.04.20 року за період роботи з жовтня 2019 року по березень 2020 рік. Згідно вказаної довідки за 6 місяців загальний розмір заробітної плати відповідача становить 90 147, 09 грн., а розмір середньомісячної заробітної плати відтак становить 15 024, 51 грн. Відтак, зі змісту позову вбачається, що сторона позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] - не менше 20 % від середньомісячної заробітної плати відповідача щомісячно, тобто приблизно 2500 грн., починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. Сторона відповідача жодних пояснень по суті позовних вимог суду не надала. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. З урахуванням вимог ст.ст.182, 184 СК України суд доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі та що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд, враховуючи вищезазначені норми закону, приймає до уваги фактичні обставини справи те, що відповідачем не надано доказів щодо аліментних стягнень за іншими виконавчими листами, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, аліменти в такому розмірі достатні для забезпечення мінімальних потреб дитини та не будуть ставити у скрутне становище платника аліментів, що буде відповідати засадам законності та справедливості. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. З прохальної частини позовної заяви також вбачається, що позивачем ставиться вимога про поділ майна, набутого під час шлюбу - двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , виділивши з неї позивачу [PERSON] та доньці [PERSON] по 1/3 частки даної квартири. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Разом з тим вивчивши надані позивачем письмові докази встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.11. 2007 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені малолітньої доньки [PERSON] продали відповідачу [PERSON] належну їм на праві приватної спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відтак, з огляду на зміст вказаного документу, станом на сьогоднішній день спірна квартира набута відповідачем [PERSON] за час шлюбу з позивачкою, яка згідно договору продала належну їй квартиру відповідачу. З цих підстав, суд приходить до переконання, що в даному випадку не можна однозначно стверджувати, що мова йде про спільне майно подружжя. Також суд звертає увагу на те, що фактично в даному випадку позивач ставить вимогу про виділ часток із майна, а не про поділ майна подружжя. Суд, виходячи з матеріалів справи приходить до переконання, що даний спір про право власності на квартиру не може бути по суті вирішений в рамках даної цивільної справи, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,40 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею судовий збір у розмірі 840,40 грн.

Outcome: approved