Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Комерційний Банк «Стандарт» про стягнення всіх належних сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. Позовна заява мотивована тим, що з 18 березня 2014 року, згідно наказу №108-К від 14 березня 2014 року позивач працювала у ПАТ КБ «СТАНДАРТ», на посаді Головного економіста Відділення ПАТ КБ «СТАНДАРТ» у м. Вінниця. На підставі постанови Правління Національного банку України від 19.02.2015 №116 «Про віднесення ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «СТАНДАРТ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 022015 №38 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «СТАНДАРТ», згідно з яким з 20.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «СТАНДАРТ» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. 01 квітня 2015 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40, Кодексу Законів про працю України із скороченням терміну попередження, наказ № 192-К від 30 березня 2015року. У день звільнення ПАТ КБ «СТАНДАРТ» в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів зі мною повний розрахунок при звільнені, а саме не своєчасно сплатив мені заборгованість за період з березня 2015 року по день звільнення, не виплатив вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію за невикористану відпустку. Відповідачем було лише усно повідомлено про необхідність виплати мені заборгованості по заробітній платі, а в наказі про звільнення зазначено про остаточний розрахунок по заробітній платі за відпрацьовані дні, вихідну допомогу та грошову компенсацію за 17 днів невикористаної щорічної відпустки. Так, згідно довідки від 14.05.2015 року вих. № БТ14/05-828/320 належна мені сума вихідної допомоги в розмірі одного окладу та компенсація за невикористану відпустку у кількості 17 календарних днів. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги зменшила та просила суд стягнути з відповідача 9\~805,74 гривень компенсаційних витрат за 37 днів затримки розрахунку при звільненні, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд зменшені позовні вимоги задоволити. Представник відповідача ПАТ «Комерційний Банк «Стандарт» в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надав суду письмові заперечення проти позову та просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 101 від 18.05.2015 року продовжено дію тимчасової адміністрації до 18.06.2015 року та визнано ПАТ «Комерційний Банк «Стандарт» неплатоспроможним і на нього поширюється дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому положення ст.. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що з 18 березня 2014 року, згідно наказу №108-К від 14 березня 2014 року [PERSON] працювала у ПАТ КБ «СТАНДАРТ», на посаді Головного економіста Відділення ПАТ КБ «СТАНДАРТ» у м. Вінниця. Згідно наказу № 192-К від 30 березня 2015року [PERSON] з 01 квітня 2015 року було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40, Кодексу Законів про працю України із скороченням терміну попередження, наказ. У день звільнення [PERSON], ПАТ КБ «СТАНДАРТ» не провів з нею повного розрахунку при звільнені, а саме не своєчасно сплатив заборгованість за період з 02.04.2015 року до 28.05.2015 року, тобто затримка при звільненні складає 37 днів, що в грошовому еквіваленті складає 9805,74 гривень. Таким чином, позивач просить стягнути середній заробіток саме за час затримки, тобто по 28.05.2015 року. Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-109 цс 12 від 03.10.2012 року у трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене суд, вважає, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підставні обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного ,

Outcome: approved