Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що відповідач не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, тому вона змушена працювати за межами території України щоб створити дитині необхідні умови для фізичного і духовного розвитку. Вона хоче повезти сина на місяць за кодон для відпочинку та приділення йому більше материнської уваги, оскільки за час її відсутності він залишається з бабою. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не спілкуються, так як він виїжджає на заробітки в РФ та відносини з сином не підтримує. Вона зверталася в Тячівський РВ ГУ ДМС для виготовлення проїзного документу дитини за кордон, але через відсутність нотаріально посвідченої згоди відповідача їй було відмовлено, тому вона звернулася до суду. Відповідач у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник Тячівського РВ ГУ ДМС в Закарпатській області у судове засідання не з'явився і не повідомив суду про причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 ст. 157 СК України передбачено, що на того з батьків, хто проживає окремо від дітей покладено обов'язок брати участь у її вихованні і йому надано право на особисте спілкування з дитиною. Отже, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон для відпочинку та лікування повністю узгоджується з її правами та обов'язками покладеними на неї Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини, і ніяким чином не порушує права та не позбавляє можливості виконувати свої обов'язки щодо дитини відповідача. З приписів ст. 313 ЦК України убачається, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано та на утриманні позивачки знаходиться неповнолітній син сторін, [PERSON] [INFO] Це стверджується рішенням Тячівського районного суду про розірвання шлюбу, свідоцтвом народження дитини, довідкою Широколузької сільської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов. Позивачка турбуючись про виховання та утримання дитини має бажання та можливість відвезти дитину за кордон, де зможе забезпечити її відпочинок. Однак отримати згоду на виготовлення дитині дитячого проїзного документу для виїзду за кордон від батька дитини не може, так як відповідач не дає на це згоди у встановленому законом порядку. Згідно п. 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» оформлення паспорта/проїзного документа за наявності заперечень одного з батьків може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд зважає на те, що у позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача [PERSON] у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування в інших країнах, позовні вимоги заявлені саме в інтересах дитини і у зв'язку з цим позов підлягає задоволенню. Жодних доказів того, що надання дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам відповідач суду не надав. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 487.20 грв. Тому,

Outcome: approved