Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам'янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог позивачем вказано, що з 1992 року до 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від спільного подружнього життя з відповідачем, вони мають неповнолітніх доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач створив нову сім'ю, мешкає окремо, участі у вихованні дітей не приймає. Діти часто хворіють, потребують операційного втручання та довготривалого післяопераційного лікування, яке є можливим зробити за кордоном, але відповідач дозвіл в добровільному порядку не надає. Вона має намір поїхати за кордон для обстеження дітей, однак відповідач безпідставно та категорично не надає згоди на виїзд дітей за межі України. Просить позов задовольнити. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечують проти задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Згідно ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 29 серпня 1992 року Дніпровським відділом ЗАГС м. Дніпродзержинська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «[PERSON]». [INFO] народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Батьками в свідоцтві про народження дитини записані сторони по справі [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Батьками в свідоцтві про народження дитини записані сторони по справі [PERSON] та [PERSON] Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 серпня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно п.3, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте визначено порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи, що позивач, як матір дітей, піклується про своїх доньок [PERSON] та [PERSON], батько дітей [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення дозволу на виїзд дітей за межі України, а пред'явлений позивачем позов відповідає інтересам дітей, не порушуючи та не обмежуючи при цьому права відповідача як батька, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial