Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві зазначила, що шлюб з відповідачем зареєстрований 11.12.2013 року шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. [INFO] в сторін народився син [PERSON]. Сторони спільно не проживають. Рішенням Городенківського районного суду від 10.01.2018 року їх шлюб розірвано, сина залишено проживати з позивачкою. З цього часу відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Позивачці утримувати сина допомагають її батьки, оскільки вона не працює. [PERSON] постійно працює за межами України - в Чехії, має постійну заробітну плату, стан здоров'я у нього добрий, тому має матеріальну можливість сплачувати кошти на утримання дитини. Відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві на позовну заяву зазначив, що він не заперечує проти позову, однак з мотивами, викладеними в позовній заяві, - не погоджується, оскільки вони не відповідають дійсності. Відповідач вказав, що на день народження сина [PERSON] [INFO] купив йому дитячий велосипед за 200 доларів США, а також дав позивачці 300 доларів США. Крім того, він купує сину постійно іграшки, фрукти, цукерки, соки. Мама відповідача, яка перебуває за кордоном у Греції, постійно передає внукові [PERSON] одяг. [PERSON] кожного тижня відвідує сина і, відповідно, приносить дитині фрукти і цукерки, а також з дозволу позивачки забирає сина із собою додому на декілька годин. Тому посилання позивачки що він не надає матеріальної допомоги на утримання сина - є безпідставним. Відповідач не заперечує, що він був за межами України - в Чехії, однак у квітні 2018 року він приїхав додому, оскільки перебуваючи нелегально на польській візі, отримав депортацію на 1,5 роки, що підтверджується штампом у закордонному паспорті. На даний час відповідач не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 2000 гривень в місяць на утримання сина, оскільки не працює і не має можливості працювати за кордоном. Зазначає, що згідний сплачувати аліменти в розмірі по 780-800 гривень в місяць, що становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому та просила задовольнити. Пояснила, що вона не має можливості працювати, оскільки сина [PERSON] вона забирає швидко з садочка, тому що він не спить там в обід. Не заперечила, що відповідач інколи забирає сина до себе додому на декілька годин, а також раніше купував дитині одяг, іграшки, цукерки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що згідний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], але не в розмірі 2000 гривень в місяць, оскільки не має такої можливості. Крім того, просить суд врахувати те, що від першого шлюбу в нього є один син [PERSON], який в цьому році закінчує школу, тому він несе витрати на його утримання. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, згідно гл.10 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року по справі № 342/1309/17 (провадження № 2/342/161/2018), яке набрало законної сили 12 лютого 2018 р., розірвано шлюб між [PERSON], [INFO], та гр. [PERSON], [INFO], зареєстрований 11.12.2013 року, актовий запис № 78; неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з матір'ю [PERSON]. Те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого виконкомом Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 6 від 04 квітня 2014 р. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно зч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Судом встановлено, що відповідач, який проживає окремо від сім'ї, коштів на утримання неповнолітнього сина в достатньому обсязі не надає. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 згаданого Кодексу передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII визначено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 липня становить 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. З цього слідує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 6 років з 1 липня 2018 р. не може бути менший, ніж 779,5 грн. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, приймаючи до уваги те, що у відповідача на утриманні є ще один неповнолітній син, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 26.07.2018 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial