Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із указаним позовом в якому зазначила, що є одноособовим власником квартири [ADDRESS], м. Житомир. Крім позивача у квартирі також проживають її діти та колишній чоловік, відповідач по справі, із яким [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із 08.11.2005 року. Шлюб розірваний рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.11.2011 року. Позивач посилається на те, що із відповідачем з 2011 року не веде спільного господарства, а отже сторони у справі не можуть вважатися членами сім'ї, спільне проживання [PERSON] разом із позивачем та дітьми є нестерпним, відповідач постійно вчиняє сварки, провокує бійки, не сплачує комунальні послуги, всі витрати по утриманню квартири несе особисто позивач, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим подальше проживання із ним в одній квартирі. [PERSON] у позовній заяві вказує, що боїться залишати із відповідачем малолітніх дітей, оскільки у 2011 році мав місце факт домагання [PERSON] спільної малолітньої дочки, про що були проінформовані відповідні служби, але за відсутності ознак складу злочину кримінальна справа не була порушена. За словами гр. [PERSON] відповідач добровільно залишити належну їй квартиру відмовляється, а тому з метою захисту власних прав та інтересів, а також прав та інтересів дітей, посилаючись на положення ст.ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 116, 156, 157, 162 ЖК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]; усунути перешкоди у користуванні позивачем зазначеною вище квартирою шляхом виселення відповідача із даної квартири; зобов'язати Богунський районний відділ управління ДМС у Житомирській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] та стягнути понесені судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Додала, що відповідач не покупає дітям одяг, не виділяє коштів на продукти харчування, діти бояться приходити додому у звязку із присутністю там батька. Згідно із поясненнями позивача останнім часом відповідач поводить себе спокійно, врівноважено, нормально відноситься до своїх дітей. Інших насильницьких дій, окрім тих про які йшла мова у позовній заяві та доданих до позову документах, відповідач відносно позивача та дітей не вчиняв. Наявні в матеріалах справи повідомлення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно відповідача гр. [PERSON] не оскаржувала, так як одержала дані документи тільки на адвокатський запит свого захисника. Просила виселити відповідача із її квартири та зняти останнього із реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], котра належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради від 19.01.2001 року (а.с. 5). Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 08.11.2005 року, який був розірваний рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.11.2011 року у справі №2-4039/2011 (а.с. 11). Дані обставини встановлені вказаним вище рішенням суду, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.3 ст.61 ЦПК України. В період перебування сторін у шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 12-13). Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] разом із дітьми та позивачем продовжують мешкати у квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП ВЖРЕП №14 від 04.07.2014 №1648 (а.с. 9). Так, з матеріалів справи вбачається і підтверджується поясненнями позивача, що гр. [PERSON] вселився до квартири позивача після реєстрації шлюбу та після його розірвання залишився проживати в ній, як колишній член сім'ї власника квартири. При вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Норми глави 2 цього розділу ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК України є посилання на них (ст. 116 ЖК щодо виселення членів сім'ї власника, які не є учасниками спільної власності на дане житло) або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту (п. 53 Листа судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року). Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом із тим відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами (п. 49 Листа судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року). В матеріалах справи містяться два повідомлення про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.11.2013 та 13.11.2013 року відповідно з яких вбачається, що будь-яких протиправних дій з боку відповідача за розглядом повідомлення гр. [PERSON] не виявлено, а вказані позивачем відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудового розслідування (а.с. 22). Окрім цього, о/у ВКМСД Богунського РВ УМВС України в Житомирській області Гончарук О.О. постановою від 14.03.2012 було відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно гр. [PERSON] у звязку із відсутністю в діях останнього ознак складу злочину, передбаченого ст. 156 КК України (а.с. 23). Інших доказів, які б свідчили про систематичне порушення гр. [PERSON] правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із відповідачем в одній квартирі або безрезультативності заходів запобігання і громадського впливу позивачем [PERSON] не надано. Більше того, сама позивач в судовому засіданні стверджувала, що гр. [PERSON] останнім часом веде себе спокійно, не конфліктує, нормально відноситься до дітей. З огляду на відсутність доказів наявності випадків, передбачених ст. 116 ЖК України як умов для виселення із квартири, суд не знаходить підстав для задоволення вимог гр. [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача із належної позивачу квартири. Посилання ж позивача на положення ст. 391 ЦК України в такому випадку є безпідставним (п.3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13). Згідно із положенням ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів відсутності відповідача без поважних причин понад один рік за адресою: [ADDRESS], позивачем не тільки не надано, а навіть підтверджено факт постійного проживання гр. [PERSON] у належній позивачу квартирі, що згідно ч.1 ст.61 ЦПК України також не підлягає доказуванню. Таким чином і в задоволенні вимог про визнання гр. [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], також необхідно відмовити. У звязку із тим, що можливість зняття особи з реєстраційного обліку прямо залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства суд відмовляє і в задоволенні вимог гр. [PERSON] про зобов'язання Богунського районного відділу управління ДМС у Житомирській області зняти з реєстрації місця проживання гр. [PERSON] (п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 7 лютого 2014 року № 5). Судом також звернуто увагу на те, що Богунський РВ УДМС України у Житомирській області взагалі не заявлений гр. [PERSON] як відповідач або третя особа у справі. Суд не задовольняє заяву позивача [PERSON] про відстрочення судового збору до ухвалення рішення у справі оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням, а тому звільняється від сплати судового збору (а.с. 28, 29). На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed