Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про виселення без надання іншого житла. В позові вказувала, що є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Разом з нею в будинку проживає дочка [PERSON] та її співмешканець [PERSON] яким дозволила тимчасово проживати з 01.07.2007 року терміном на 1 рік, однак по закінченню цього терміну вони залишилися проживати. Зазначала, що проживання разом з ними в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідач з дочкою зловживають алкогольними напоями, влаштовують сварки та бійки, під час яких б'є її, принижує перед сусідами та родичами, пошкоджують будинок, розбивають вікна у будинку, викрадають речі домашнього вжитку та належне їй майно, яке згодом за безцінь продають, а за отримані кошти купують спиртне. 24.08.2012 року біля 19.00 год. [PERSON] зайшла до неї в будинок і безпричинно почала з нею сваритися, а після цього вдарила її та вийшла з будинку, про що було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 31.08.2012 року. 07.08.2012 року [PERSON], біля 23.00 год. перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння безпричинно обзивав її нецензурними словами та погрожував фізичною розправою, про що було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 16.08.2012 року. 11.03.2013 року [PERSON], шляхом демонтажу викрав чавунну батарею, яку в подальшому здав на пункт прийому металобрухту, про що було винесено постанову про закриття кримінального провадження від 29.03.2013 року. 28.05.2011 року [PERSON], біля 23.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння безпричинно обзивав її нецензурними словами та погрожував фізичною розправою, та розбив скло у вікні в кухню. 11.06.2015 року надіслала відповідачу досудове попередження з вимогою добровільно виселитися з належного їй житлового будинку, після того як він отримав вказаного листа, 15.06.2015 року [PERSON] зайшов до неї в кімнату, і перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння безпричинно обзивав її нецензурними словами та погрожував фізичною розправою. На її виклик приїхав дільничний інспектор Вижницького РВ [PERSON] Проте відповідач продовжував скандалити, підійшов до неї та схопив її за шию і в присутності працівника міліції наніс удар кулаком в обличчя. В даний час СВ Вижницького РВ розслідується кримінальне провадження що внесено у ЄРДР 16.06.2015 року за №120152600600338 по факту побиття її [PERSON] В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Посилаючись на ст.ст.157, 116 ЖК УРСР, ст.ст.319, 391 ЦК України просила виселити відповідача [PERSON] з належного їй приватного житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважав безпідставним, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що працює дільничним інспектором Вижницького РВ. Підтвердив, що неодноразово виїжджав за заявами [PERSON] до її господарства та складав протоколи про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] Останній раз приїхав за викликом і бачив, як [PERSON] вдарив [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] все робить у даному господарстві, а інших обставин підтвердити не може. Суд, заслухавши позивача [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія [NUMBER], індексний номер 6834091 від 25.07.2013 року, виданого Реєстраційною службою Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області. Згідно довідки про склад сім'ї №886 від 12.05.2015 року, виданої виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради, до складу сім'ї [PERSON], [INFO] входить її син, [PERSON], [INFO]. Згідно відповіді виконавчого комітету Чорногузівської сільської ради №1110 від 15.09.2015 року, наданої на запит суду, [PERSON] проживає у [ADDRESS] у житловому будинку [PERSON]. З наведеного слідує та не заперечує відповідач [PERSON], що він проживає у житловому будинку [PERSON] з її дозволу без реєстрації з 2007 року. [PERSON] також визнає, що проживає без реєстрації шлюбу з дочкою позивача [PERSON], а тому вказані обставини в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Крім того судом встановлено, що [PERSON] неодноразово, на протязі тривалого часу, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння та знаходячись у будинку [PERSON] влаштовує з нею словесні суперечки, під час яких ображає її нецензурними словами та погрожує фізичною розправою, що підтверджується копіями постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 02.06.2011 року, від 10.08.2012 року, та копією висновку про за результатами розгляду повідомлення [PERSON] від 07.05.2015 року, складеними ДІМ Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області. Також [PERSON] виносились офіційні застереження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. 16.06.2015 року до ЄРДР за №12015260060000338 внесено запис по заяві потерпілої [PERSON] про кримінальне правопорушення, передбачене ст.125 ч.1 КК України, а саме про те, що 15.06.2015 року, біля 11.30 год. [PERSON], [INFO], житель с. Чорногузи Вижницького району Чернівецької області, перебуваючи на території свого господарства під час виниклої словесної суперечки, спричинив тілесні ушкодження [PERSON], [INFO], жительці с. Чорногузи Вижницького району. 20.08.2015 року прокурором прокуратури Вижницького району Чернівецької області [PERSON] затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12015260060000338 від 16.06.2015 року. Згідно обвинувального акту 15.06.2015 року, близько 11.00 год. [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись за адресою проживання [PERSON], [INFO], по [ADDRESS], на ґрунті тривалих неприязних відносин, вчинив з останньою конфлікт, в ході якого переслідуючи умисну мету, направлену на нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень, наніс останній удар кулаком правої руки в ділянку правої ключиці, а в подальшому, 15.06.2015 року, близько 11.40 год. під час виниклого чергового конфлікту, наніс потерпілій [PERSON] удар кулаком правої руки в ділянку перенісся, внаслідок чого заподіяв [PERSON] фізичну біль та тілесне ушкодження у вигляді синця в проекції правої ключиці, яке згідно висновку судово-медичної експертизи №111 від 16.06.2015 року відноситься до легких тілесних ушкоджень. Своїми умисними діями [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження. Згідно копії ухвали Вижницького районного суду від 22.09.2015 року по справі №713/ 1475/15-к призначено судовий розгляд по кримінальному провадженню по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. З наведеного слідує, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положеннями ч.1 ст.116 ЖК України передбачено що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Систематичне порушення правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку - це триваюча антигромадська поведінка винних осіб. Виселення з цих підстав можливе лише при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивного результату. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Приймаючи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача, або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи особою, яка без реєстрації постійно з 2007 року проживає з власником житла та веде з нею спільне господарство, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для власника проживання з ним в одному будинку, міри, що приймались до відповідача з метою припинення неправомірної поведінки в будинку позитивних результатів не дали, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно виселити з житлового будинку, належного [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного відповідачем суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР,

Outcome: approved