Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири, застосування наслідків недійсності цих договорів. Свої вимоги мотивує тим, що з 08.06.1996 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В даному шлюбі народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , 1996 року народження та син [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі ними було нажито рухоме та нерухоме майно, до складу якого входила квартирі [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,25 га у с. Новостав. Крім того, [PERSON] виступив засновником (учасником) кількох підприємств: ПП «МВ Груп», ПП «Вомакс», ПП «Західзовннішторг». На початку травня 2016 року відповідач попросив видати на його ім?я довіреність на вчинення юридично значимих дій, а саме, придбання та реєстрацію на її ім?я майна, то 04.05.2016 року нею було видано відповідну довіреність чоловіку- [PERSON] . На початку квітня 2019 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя при розірванні шлюбу, так як їх шлюбні відносини було припинено, вони спільного господарства не вели. При підготовці справи до судового розгляду було встановлено, що в січні-березні 2019 року [PERSON] використовуючи довіреність вчинив ряд правочинів щодо відчуження їх спільного майна, в тому числі квартири [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га у с. Новостав, уклавши договори купівлі- продажу даному майна зі своєю матір?ю [PERSON] . Також [PERSON] в період укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу відчужував ряд іншого майна подружжя, тим самим намагаючись уникнути його поділу. Будь-яких коштів від відчуженого майна нею не отримувалося від відповідача, вони на той час вже не проживали однією сім?єю, а тому вважає, що дані договору вчинено за зловмисною домовленістю представника однієї сторони [PERSON] з другою стороною [PERSON] , матір?ю відповідача, а тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га в с. Новостав Луцького району та застосувати наслідки недійсності договору шляхом скасування запису про реєстрацію за [PERSON] права власності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, зазначив, що відчуження спірного майна подружжя відбулося без погодження з його довірителем [PERSON] , так як наміру продавати належну їй на праві приватної власності квартиру та земельну ділянку у неї не було. У спірній квартирі ніхто не проживав, вона була переобладнана та використовувалася відповідачем під офіс. Фактично їх сім?я проживала в [ADDRESS] . Вважає, що договори були вчинені за зловмисною домовленістю повіреного і покупця, так як відповідач [PERSON] не мав згоди [PERSON] на відчуження майна на користь іншої особи, а саме [PERSON] , матері відповідача. Крім того, коштів після відчуження спільного майна подружжя вона не отримувала. Викладене свідчить про те, що майно вибуло проти волі [PERSON] , що і стало підставою для звернення з позовом до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в його задоволенні відмовити, та пояснив, що оспорювані договори вчинено його довірителем за дорученням, виданим [PERSON] . Будь-якої зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON] не було, покупець заплатила гроші за придбане майно, продаж спірного майна здійснено за ринковими цінами, а питання про повернення коштів стороною позивача не ставилося. Оскільки зловмисна домовленість в судовому засіданні стороною позивачем [PERSON] не доведена, то просить суд в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі з 08.06.1996 року. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин вчинений внаслідок зловмисної домовленості представником однієї сторони з другою стороною є оспорюваним. Він може бути визнаний судом недійсним за позовом сторони, від імені якої діяв представник. Це один із способів захисту цивільних прав та інтересів сторін. У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Стороною позивача не спростовується зміст доручення від 06.11.2016 року, в тому числі право відповідача [PERSON] здійснити від її імені продаж нерухомого майна. Її твердження в позовній заяві, що доручення надано на вчинення лише юридично значимих дій, а саме: придбання майна на її ім`я і тільки, є її суб`єктивним судженням, бо зміст доручення є дещо ширшим і наділяє повіреного на вчинення різного роду дій. Діючи на підставі вищезазначеної довіреності [PERSON] 14.02.2019 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яким відчужено дану квартиру на користь [PERSON] , матері відповідача (а.с. 27-29). Також [PERSON] 14.02.2019 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована в с. Новостав Луцького району Волинської області, яким відчужено дану земельну ділянку на користь [PERSON] , матері відповідача (а.с. 39-41). Так, згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. При визнанні правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Зловмисна домовленість повіреного та покупця на думку позивача полягає в тому, що відповідач (він же повірений) не маючи згоди, відчужив нерухоме майно, при цьому кошти від даної угоди нею неотримані та угода вчинена всупереч її волі. Дані договори вважає вчиненими без реального отримання коштів продавцем. В своїх поясненнях суду відповідачка [PERSON] пояснила, що кошти нею були передані продавцю, так як вона мала заощадження. Однак, слід зазначити, що наявність або відсутність офіційних доходів відповідачки та можливість придбання спірного майна не є підставою для визнання угод недійсними. Квартира [ADDRESS] не використовувалася подружжям для проживанням сім`ї, бо фактично вони проживали, як і на даний час, за іншою адресою в м. Луцьку. З пояснень в суді вбачається, що вона слугувала офісом для відповідача, а всіма питаннями фінансово-господарської, підприємницької діяльності займався [PERSON] і позивачка повністю йому довіряла, що підтверджується виданою йому довіреністю у 2016 році. При цьому позивачка не вимагала звітів. Щодо її доводів про неповідомлення про укладення спірних правочинів, то згідно ст. 1006 ЦК України обов`язок повіреного повідомити довірителя про виконання доручення наступає на його вимогу. Укладений договір доручення від 04.04.2016 року такого обов`язку не містить. Стосовно вчинення інших перерахованих позивачкою правочинів, то їх законність оспорюється нею також в судовому порядку, вони стосуються підприємницької діяльності відповідача, а тому не є однорідними з оспорюваними правочинами і нерухоме майно не було зареєстроване за позивачем. До неприйнятних наслідків позивачка відносить втрату цінного майна, яке не мала наміру відчужувати. Між тим, сторона відповідача не заперечує, що спільно нажите майно подружжям підлягає поділу. Щодо оспорюваних договорів купівлі-продажу, то їх оцінка відповідає ринковим цінам, а в разі неотримання коштів від їх продажу, довіритель не позбавлений права їх стягнення. Не підтверджено відсутність волі позивачки на укладення договорів купівлі-продажу та зловмисну домовленість при їх укладенні показами в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Слід зазначити, що укладення договору купівлі-продажу з матір?ю не заборонено діючим законодавством. По скільки судом не здобуто доказів, які б свідчили про зловмисну домовленість при укладенні спірних правочинів, то в задоволеному позові суд відмовляє.

Outcome: dismissed