Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] від 28.08.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-2229. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.06.2009 року помер її батько [PERSON] З 1996 року вона проживала і працювала в Греції і оскільки перебувала там нелегально, змогла повернутися в Україну лише влітку 2015 року. Звернувшись в серпні 2015 року до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті батька, дізналася, що він у 2003 році склав заповіт, згідно якого заповів свою частку у квартирі на вул.Озерна, 12/4 у м.Львові її сестрі [PERSON], хоча за життя батько обіцяв заповісти це майно їй. Вважає, що через похилий вік і хворобливий стан батько не міг на час вчинення заповіту усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, його волевиявлення не могло бути вільним і відповідати внутрішній волі. При складанні заповіту мав місце обман та психологічний тиск на батька зі сторони відповідача, оскільки вона дуже довгий час була за кордоном, а в сестри часто виникали конфлікти з батьком щодо належного йому майна. [PERSON] мав потяг до алкоголю та інколи зловживав спиртним, тому очевидно, що відповідач, діючи з корисливих мотивів, скористалася таким його станом та схилила до складання заповіту на свою користь. Підтвердженням таких обставин є лист батька від 15.11.2008 року, адресований їй, з якого вбачається існування конфлікту між ним і відповідачем з приводу спірної квартири. Крім цього, будучи у нотаріуса, вона побачила серед матеріалів спадкової справи оспорюваний заповіт і відразу ж звернула увагу на підпис, який не мав жодних ознак схожості на справжній підпис батька, тому вважає, що підпис від імені [PERSON] на заповіті має ознаки підробки і що батько цей заповіт не підписував. За таких обставин переконана, що оскаржуваний заповіт не відповідає вимогам щодо дійсності правочинів, а тому є незаконним і має бути визнаний недійсним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви такого та доповнив, що про оспорюваний заповіт [PERSON] дізналася лише в серпні 2015 року, а лист [PERSON], про який йдеться в позовній заяві, вона знайшла серед речей батька у квартирі на вул.Озерна, 12/4 у м.Львові також влітку 2015 року. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість, зокрема зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог. Пояснив, що батько сторін [PERSON] розпорядився своєю часткою квартири 28.08.2003 році, склавши оспорюваний заповіт без будь-якого примусу і обману. Позивач ще в 1996 році виїхала в Грецію, перед тим продавши свою квартиру, про батька не піклувалася, не цікавилась і не спілкувалася з ним, до того ж залишила на відповідача свою доньку. [PERSON] повністю опікувалась батьком, забезпечувала догляд, харчування і лікування. [PERSON] знала ще в 2003 році, що батько вчинив заповіт на сестру, неодноразово в телефонних розмовах із [PERSON] казала, що батько заповів тій свою частку квартири, от відповідач і повинна піклуватися про нього. Позивач навіть не приїхала на похорон батька, не займалася похованням та поминками батька. При цьому зазначив, що батько сторін справді довгий час хворів, однак це були серцеві захворювання, пневмонія, медичні документи не підтверджують наявність будь-яких психічних розладів чи захворювань, перебування померлого на відповідних обліках, тому жодних підстав позивачу стверджувати, що її батько при складанні заповіту не міг розуміти значення своїх дій чи керувати ними немає, натомість заповіт на користь відповідача відповідав внутрішній волі [PERSON], оскільки ця донька ним опікувалась і в них були хороші стосунки. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, при цьому завідувач нотконтори подала заяву, в якій просить розглянути справу у відсутності їхнього представника, що суд вважає за можливе. Заслухавши пояснення представників сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], був батьком позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] Згідно даних свідоцтва про смерть серії І-СГ №404565 від 29.07.2015 року він помер 09.06.2009 року (а.с.8). До дня смерті [PERSON] проживав разом зі своєю донькою [PERSON] за адресою: м.Львів, вул.Озерна, 12/4, яка опікувалась ним, забезпечувала всім необхідним, організовувала і оплачувала лікування, так як він хворів. Позивач в 1996 році виїхала за кордон, проживала і працювала в Греції, повернулася в Україну лише влітку 2015 року, відтак була відсутня на похороні батька, організацією якого займалася [PERSON] Згідно заочного рішення Залізничного районного суду м.Львова від 11.04.2014 року [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO] (а.с. 80-81). Із заповіту [PERSON], посвідченого 28.08.2003 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1-2229, вбачається, що він заповів належну йому на праві приватної власності частину квартири №4 в будинку №12 на вул.Озерній у м.Львові своїх доньці [PERSON] (а.с.57). Позивач звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що вказаний заповіт укладено з порушенням вимог закону, за відсутності вільного волевиявлення [PERSON] на вчинення цього правочину, під впливом психологічного тиску і обману зі сторони відповідача, оскільки батько через похилий вік і хвороби не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, крім цього мав потяг до алкоголю, інколи зловживав спиртним, а також що [PERSON] не підписував оспорюваний заповіт. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК України. За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив пленум Верховного суду України у п.7 та п. 20 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За умовами ст.1234 ЦК України, право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1257 ЦК України роз'яснено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно розяснень, даних в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З показань свідків [PERSON] і [PERSON] встановлено, що вони дуже часто спілкувались із [PERSON], на час складання заповіту у 2003 році і до дня смерті не зважаючи на свій похилий вік він був цілком свідомий, адекватно сприймав реальність, багато читав і мав хорошу память. Жодних ознак психічних розладів чи нездатності усвідомлювати значення своїх дій в [PERSON] не було. Крім цього, дані свідки підтвердили, що [PERSON] їм сам неодноразово повідомляв, що має намір заповісти свою частку квартири доньці [PERSON], оскільки вона за ним постійно доглядала, а склавши оспорюваний заповіт у 2003 році, радів з того, що саме так розпорядився своїм майном і до дня смерті не висловлював жалю чи сумнівів у такому своєму рішенні. Як вбачається з медичних документів епікризу, медичних карт стаціонарного хворого [PERSON] №293 2007 року, № 12254 2008 року та №6578 2009 року, а також відповіді на адвокатський запит № 182 від 21.02.2014 року, [PERSON] в 2002 році переніс інфаркт, хворів і проходив лікування у звязку з пневмонією і серцево-судинними захворюваннями (а.с. 71-76). Згідно паталогоанатомічного діагнозу Львівського патологоанатомічного бюро від 09.06.2009 року і довідки про причину смерті (а.с. 77-79), [PERSON] хворів на серцево-судинну недостатність, хронічну ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, пневмонію, що й стало причиною смерті. Інших медичних документів чи обєктивних даних, які б вказували на перебування на обліку, звернення до лікаря чи лікування [PERSON] у звязку з психічним станом здоровя або хоча б породжували сумніви щодо його незадовільного психічного стану до, після і на час складання оспорюваного заповіту суду представлено не було. За таких обставин суд не вбачав підстав для призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, про що заявляв клопотання представник позивача, наведені ним мотиви призначення такої експертизи грунтувались на припущеннях, а відтак таке клопотання судом було відхилено з огляду на його безпідставність. Таким чином, твердження позивача, що її батько в силу свого похилого віку і наявності ряду захворювань не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що його волевиявлення при складанні оспорюваного заповіту не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, суд оцінює виключно як субєктивні і такі, що не знайшли свого обктивного підтвердження належними і допустимими доказами під час розгляду справи. Не приймаються судом до уваги і доводи позивача, що при складанні заповіту мав місце психологічний тиск та обман батька зі сторони відповідачки і що з приводу спадщини у [PERSON] із [PERSON] виникали конфліктні ситуації, оскільки судом не встановлено таких обставин і це спростовується показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] Суд критично оцінює посилання позивача як на підтвердження своїх вимог на лист, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 9), оскільки відсутні обєктивні дані про те, ким написаний даний лист, чи написаний він саме [PERSON], відтак його справжність. Крім цього такий лист датований 15.11.2008 року, тобто більше як за пять років після складання 28.08.2003 року оспорюваного заповіту. Також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і спростовано показаннями свідків твердження позивача, що [PERSON] мав залежність від алкоголю і інколи зловживав спиртним. Щодо доводів позивача про підроблення підпису [PERSON] на заповіті від 28.08.2003 року, то відсутні будь-які належні і допустимі докази на підтвердження цього, позивачем чи його представником не заявлялося клопотання про призначення експертизи на предмет виконання підпису на заповіті [PERSON] Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги вимоги процесуального законодавства, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір , та що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 2-4 ст.60 ЦПК України), суд вважає, що за наведених обставин, [PERSON] не доведено належними доказами підставності своїх позовних вимог, підстав недійсності оспорюваного заповіту [PERSON] з наведених позивачем мотивів судом не встановлено. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого 28.08.2003 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 1-2229, є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed