Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до комунального закладу охорони здоров»я «Березнівська центральна районна лікарня» Березнівської районної ради про визнання наказу про переведення незаконним, поновлення на посаді, відшкодування моральної шкоди та вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації. Позивач в обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що 03.08.2009 року була зарахована на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» в Березнівську ЦРЛ відповідно до наказу управління охорони здоров»я Рівненської облдержадміністрації від 27.07.2009 року №236-к, згідно з яким після закінчення інтернатури вона направлялась на вакантну посаду лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Березнівської ЦРЛ і після успішного проходження інтернатури мала підстави працювати на цій посаді як профільний спеціаліст (державне направлення на роботу №35). Відповідно до наказу №364-к від 30.06.2011 року вона з 01.07.2011 року до 26.03.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. За місць за закінчення вказаного терміну позивач подала до відділу кадрів письмову заяву про бажання приступити до роботи на попередній посаді лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Березнівської ЦРЛ та повідомила про це головного лікаря Березнівської ЦРЛ Піддбуного В.Й. [PERSON] вказує, про те, що 30.06.2011 року було видано наказ №364-к, відповідно до якого її було переведено на посаду лікаря-кардіолога поліклініки Березнівської ЦРЛ на підставі, нібито написаної нею заяви від 01.07.2011 року, про що вона не знала, тому при виході на роботу 27.03.2011 року подала письмову заяву про бажання приступити до роботи на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Березнівської ЦРЛ. З 27.03.2014 року вона постійного виходила на роботу і виконувала свої обов»язки лікаря-кардіолога стаціонару. Про те, що є наказ про переведення її у поліклініку у відділі кадрів позивача не повідоляли і не ознайомлювали з ним. Заву від 01.07.2011 року про переведення її на посаду лікаря-кардіолога поліклініки вона не писала і не знала про неї. Крім того, наказ про переведення був виданий на день раніше, ніж було написано заяву про переведення. Позивач зазначає, що про існування оскаржуваного наказу вона довідалась під час розгляду цивільної справи №2/555/476/14 за позовом [PERSON] до КЗОЗ «Березнівська ЦРЛ» про визнання незаконним наказу №50 від 29.05.2014 року «Про внесення змін до штатного розпису». Листом від 11.07.2014 року за вихідним номером №3477 у даній справі відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з додатком документів, серед яких була копія зазначеного наказу. Про дані документи їй стало відомо пізніше в судовому засіданні, в зв»язку з чим вважає, що не пропустила визначений ст.233 КЗпП України строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору. З урахуванням обставин, що викладені вище позивач просить визнати наказ комунального закладу охорони здоров»я «Березнівська ЦРЛ» від 30.06.2011 року №364-к про переведення [PERSON] на посаду лікаря-кардіолога поліклініки незаконним та скасувати його, поновити її на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного відділення КЗОЗ «Березнівська центральна районна лікарня». Відповідно до заяви від 06.11.2014 року про збільшгення позовних вимог [PERSON] покликається на те, що в результаті незаконного переведення вона в подальшому втратила роботу, що спричинило їй моральну шкоду, яка полягає у втраті нормальних життєвих стосунків, нервовому стресі та душевних стражданнях. Свої порушені незаконним переведенням права вона змушена захищати в суді, що зумовило необхідність докладати додаткових зусиль та переживання за вирішення спору. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінила в 5000 грн. Крім того, своїми незаконними діями по переведенню з метою подальшого звільнення відповідач порушив її право на підвищення кваліфікації, а тому вона змушена була проходити навчання по підвищенню кваліфікації, яке лікарі проходять раз в п»ять років, за власний рахунок, що також призвело до моральних переживань та додаткових зусиль до пошуку коштів. На підставі наведеного, просить стягнути з КЗОЗ «Березнівська ЦРЛ» на її користь 5 000 грн. моральної шкоди та 5 850 грн. вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації. Позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному об»ємі. Представник позивача адвокат [PERSON] дала суду пояснення згідно позовної заяви. Представник відповідача Постоєва Ю.С. позовні вимоги не визнала, вказавши на їх безпідставність та необгрунтованість. Зазначила, що відповідно до наказу управління охорони здоров»я Рівненської облдержадміністрації №236-к від 27.07.2009 року позивача було зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» з 03.08.2009 року по 31.07.2011 року. Після закінчення інтернатури [PERSON] направлялась в Березнівську ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-кардіолога. Оскільки немає жодного документального підтвердження того, що позивач направлялась саме в кардіологічне відділення, враховуючи, що поліклінічне відділення є структурним підрозділом Березнівської ЦРЛ, з метою працевлаштування молодого спеціаліста наказом від 30.06.2011 року №364-к позивача було переведено з посади лікаря-інтерна на посаду лікаря-кардіолога полікініки з 01.07.2011 року. 27.02.2014 року [PERSON] подала заяву до відділу кадрів про бажання приступити до роботи в кардіологічному відділення, проте така заява була написана безпідставно, оскільки позивач жодного дня не працювала у відділенні. Жодних доказів про заподіяння позивачеві моральної шкоди в результаті переведення [PERSON] не представила. Щодо стягнення з відповідача вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації, то вказана вимога не підлягає до задоволення, так як позивач за власним бажанням і на власний розсуд проходила дані курси. Крім обставин, що викладені вище, сторона відповідача просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в зв»язку із пропуском строку зверення до суду, так як про існування наказу №364-к від 30.06.2011 року позивач довідалась при виході з відпуски по догляду за дитиною 27.03.2014 року, про що вказала у позовній заяві в іншій справі - цивільній справі за позовом [PERSON] до КЗОЗ «Березнівська центральна районна лікарня» Березнівської районної ради про поновлення на посаді. Крім того, заява від 27.02.2014 року про бажання приступити до роботи була написана позивачем як лікарем кардіологом поліклініки. Також у своїх поясненнях представник відповідача не заперечила, що заяву про переведення на посаду лікаря - кардіолога поліклініки, що була підставою для винесення оспорюваного наказу, написала не позивач особисто, а її мама [PERSON] Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до наказу управління охорони здоров»я Рівненської обласної державної адміністрації №236-к від 27.07.2009 року [PERSON] було зараховано в Березнівську ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» та направлено для проходження інтернатури за вказаною спеціальністю в Березнівську ЦРЛ і Ужгородський національний університет згідно з календарним планом терміном на 2 роки з 03.08.2009 року по 31.07.2011 року. Згідно наказу №354-к від 21.07.2009 року випускник 2009 року Ужгородського національного університету [PERSON] було зараховано на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» з 03.08.2009 року. Після закінчення інтернатури [PERSON] направлялась в Березнівську ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-кардіолога ( п.4 наказу управління охорони здоров»я Рівненської обласної державної адміністрації №236-к від 27.07.2009 року). Стаття 32 Кодексу законів про працю України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві (в установі, організації), а також переведення на роботу на інше підприємство або в іншу місцевість, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст.33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п.1 наказу №364-к від 30.06.2011 року [PERSON] лікаря-інтерна було переведено на посаду лікаря-кардіолога поліклініки з 01.07.2011 року з оплатою згідно штатного розпису, а згідно п.2 вищевказаного наказу [PERSON] лікарю-кардіологу надано відпуску по догляду за дитиною до 3-х років з 01.07.2011 року по 26.03.2014 року. Підставою для видачі такого наказу заначено заяви [PERSON] від 30.06.2011 року. Згідно заяви від 01.07.2011 року, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, лікар - інтер [PERSON] просить перевести її на посаду лікаря-кардіолога поліклініки. В судовому засіданні було встановлено, що заяви [PERSON] про переведення від 30.06.2011 року не існує. Відповідно до заяви від 27.02.2014 року лікар-кардіолог поліклініки [PERSON] просить дозволити приступити до роботи після відпустки по догляду за дитиною до 3-х років на посаду лікаря-кардіолога в кардіологічному відділення з 27.03.2014 року. Згідно наказу від 27.03.2014 року №32-к/тр [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати на період з 27.03.2014 року по 04.04.2014 року. Наказом №262-к/тр від 22.08.2014 року [PERSON] було звільнено з просади лікаря-кардіолога поліклініки. Позивач [PERSON], будучи допитаною в якості свідка відповідно до положень ст.62 ЦПК України, суду повідомила, що заяви від 01.07.2011 року про переведення її на посаду лікаря-кардіолога поліклініки вона не писала і з наказом про переведення ознайомлена не було. Про його існування довідалась під час розгляду цивільної справи за своїм позовом до КЗОЗ «Березнівська ЦРЛ» про визнання незаконним наказу №50 від 29.05.2014 року «Про внесення змін до штатного розпису» після 11.07.2014 року, коли відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з додатком документів, серед яких була копія зазначеного наказу. Ту обставину, що в іншій позовній заяві у справі за її позовом до КЗОЗ «Березнівська центральна районна лікарня» про поновлення на роботі зазначено, що про своє переведення вона довідалась при виході з відпустки по догляду за дитиною 27.03.2014 року, пояснила тим, що адвокат, який виготовляв позовну заяву не вірно її зрозумів, однак вона підписала позов, попередньо не ознайомившись із змістом. Заяву від 27.02.2014 року, де вказано її посаду як «лікар кардіолог поліклініки» написала під диктовку працівника відділу кадрів [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила, що лікар-інтерн [PERSON] згідно наказу №364-к від 30.06.2011 року була переведена на посаду лікаря-кардіолога поліклініки на підставі заяви, що була написана її мамою [PERSON], яка працювала лікарем в Березнівській ЦРЛ, в зв»язку з тим, що [PERSON] в той день не було в м.Березне. Також свідок вказала, що наказ про переведення позивача містить помилку у даті видання, оскільки заява про переведення була написана 01.07.2011 року, а наказ було видано 30.06.2011 року. Таким чином, на підставі досліджених доказів судом було встановлено, що лікар-інтер [PERSON] була переведена на посаду лікаря - кардіолога поліклініки на підставі заяви, що була написана не позивачем, а іншою особою. Крім того, наказ про переведення особи №364-к було видано 30.06.2011 року, тобто ще до написання заяви про переведення, в подальшому будь-яких змін до наказу щодо дати його видання внесено не було. Вказаний наказ містить виправлення в частині зазаначення посади особи, на яку її переведено, без зазначення підстав внесення такого виправлення. З урахуванням вказаних обставин суд приходить до висновку, що переведення позивача з посади лікарня-інтерна на посаду лікаря-кардіолога поліклініки після завершення інтернатури було здійснено з порушенням положень ст.32 Кодексу законів про працю України без отримання згоди працівника, в зв»язку з чим є незаконним. Частина 1 статті 233 КЗпП України перебачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Аналіз вказаної правової норми дозволяє дійти до висновку, що диспозиція ч.1 ст.233 КзпП України визначає, що перебіг стро¬ку звернення до суду починається не тільки з того моменту, коли особа дізналась про порушення свого права, а й з того моменту, коли вона повинна була дізнатися про це. Суд не погоджується з позицією сторони позивача, що про факт свого переведення на посаду лікаря-кардіолога поліклініки [PERSON] довідалась лише після 11.07.2014 року під час судового засідання в іншій цивільній справі і що саме цього моменту слід обраховувати трьохмісячний строк, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки заява від 24.02.2014 року про надання дозволу приступити до роботи після відпустки була написана позивачем власноручно як «лікарем-кардіологом поліклініки», а отже саме з 24.02.2014 року [PERSON] повинна була дізнатись про факт свого переведення на дану посаду, проте з позовними вимогами звернулась 09.10.2014 року, тобто після завершення трьохмісячного строку зверенння до суду. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розглду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Згідно положень ч.1 та ч.2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Судом не вирішувалось питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду і його поновлення, так як позиція [PERSON] щодо даного питання полягала у тому, що нею даний строк не пропущений, що і намагалась позивач довести в судовому засіданні. Клопотання про поновлення строку особа не заявляла, будь-яких поважних причин, які б перешкодили їй своєчасно звернутись за судовим захистом [PERSON] не повідомляла. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання наказу про переведення незаконним, поновлення на посаді, відшкодування моральної шкоди слід відмовити в зв»язку із пропуском строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору. Щодо позовної вимоги про відшкодування вартості навчання на курсах підвищення кваліфікації, то суд вважає, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити в зв»язку з її безпідставністю, оскільки факт переведення позивача 30.06.2011 року на посаду лікаря - кардіолога поліклініки безпосередньо не призвів до необхідності оплати позивачем навчання на курсах підвищення кваліфікації в період з 01.09. по 28.11.2014 року за власний рахунок, ця обставина була зумовлена звільненням [PERSON] з роботи, на що і сама позивач покликається у заяві про збільшення позовних вимог.

Outcome: dismissed