Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, який зареєстрований 06 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №892 та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі, у розмірі по 4600 грн. щомісячно з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовує тим, що 06 грудня 2003 року між сторонами укладений шлюб. За час перебування в шлюбі мають сина, [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з відповідачем прожили у шлюбі 18 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини, але останні роки не можуть проживати, як сім`я, виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності їхньої дитини. Вважає, що їхні стосунки в подальшому можуть суттєво вплинути на психіку дитини, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування світогляду. Вона неодноразово звертала на це увагу відповідача, однак він повністю ігнорував та ніяк не реагував на її зауваження. Вважає, що збереження їх сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Крім того, вказує, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально їй та спільній дитині взагалі не допомагає, участі у вихованні не приймає, а вона сама немає можливості утримувати сина. Зазначила, що з відповідачем на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Просила врахувати, що відповідач іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей немає, також немає на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Вказує, що вимушена сама утримувати та виховувати сина, при тому, що її заробітна плата становить близько 4 000 грн., якої недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання, як сина так і її особистого проживання. Просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4600 грн., так як відповідач не має постійного заробітку, а доходи його є мінливими та нерегулярними. Процесуальні дії по справі: Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.01.2021 року позовну заяву залишено без руху. 28.01.2021 року позивач усунула зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання, повідомлялась належним чином. При цьому, від представника позивача адвоката Кудільчак О.В. надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, також у такій вказав, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підтримують, і що позивач погоджується на стягнення аліментів з 01 травня 2021 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. При цьому, до суду поступила письмова заява відповідача, відповідно до змісту якої проти розірвання шлюбу не заперечує, щодо суми стягнення аліментів, погоджується на сплату в розмірі 3\~000 (три тисячі) грн. щомісячно. У зв`язку з карантинними обмеженнями просить дану справу розглянути без його участі. Враховуючи вимоги ч.3 ст.211 ЦПК України суд ухвалив, справу розглядати без участі сторін, які подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 06 грудня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №892, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Прізвища після одруження: чоловіка - « [PERSON] », дружини - « [PERSON] » (а.с. 18). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.07.2005 року, [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки від 11.01.2021 року №14, виданої Товариством з обмеженою відповідальність «Управління житлом», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрований син [PERSON] , 2005 року народження (а.с.8). З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради Закарпатської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 23.01.2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1 ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.110\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51\~Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Відповідно до\~ч.4\~ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України №2\~від 12.06.2009\~року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд бере до уваги зазначені у позовній заяві обставини, що сторони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач примирення вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємовідносин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу та те, що відповідач визнає позов, та відсутні підстави вважати, що внаслідок розірвання шлюбу будуть порушені права сторін та інтереси інших осіб, суд проходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, та шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вимоги про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Статтею 8\~Закону України\~«Про\~охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст.182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7\~ЗУ «Про\~державний бюджет\~України на\~2021\~рік» визначено\~прожитковий мінімум\~для дитини\~відповідного віку,\~який становить\~для дітей\~віком до\~6\~років:\~з 1\~січня \~1921\~гривня,\~з 1\~липня -2013\~гривень,\~з 1\~грудня \~2100\~гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial