Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в звязку з невиконанням зобовязання, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.09.2013 року позивачка позичила відповідачці гроші в сумі 4000 доларів США, що еквівалентно 108\~600 грн. строком до 01.01.2015 року. На підтвердження отримання грошей відповідачка надала власноручно написану боргову розписку. Однак грошей не повернула, позивач намагалась неодноразово зустрітись з відповідачкою з приводу повернення коштів, натомість вона лише посміхається та повертати гроші не бажає. Просила суд стягнути з відповідачки суму позики в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно 108\~600 грн., а також 8883, 48 грн. пені за прострочення виконання грошового зобовязання, судовий збір в розмірі 1174, 83грн., та 3200 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, уточненні позовні вимоги підтримали за обставин викладених в справі, просили суд позов задовольнити, не заперечували, щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи вимоги ст. ст. 158, 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши думку позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. 16.09.2013 року позивачка [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, про що відповідачкою позивачці було надано розписку. Зазначені кошти відповідачка зобовязувалась повернути 01.01.2015 року (а.с.31). На день подання позову відповідачка кошти не повернула, в даний час добровільно повертати гроші не бажає. Встановленим фактам відповідають зобовязальні правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Як вбачається з матеріалів справи, позичальником [PERSON] була написана розписка про повернення суми позики в розмірі 4000 доларів США до 01.01.2015 року під 2, 5% річних. В установлений строк відповідачка [PERSON] не виконала своє зобовязання, тим самим порушила вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду. За викладених обставин, стягненню підлягає сума в розмірі 4000 доларів США, що еквівалентна на день винесення рішення судом 29.06.2017 року курсу НБ України 104 320 грн. та 8883, 48 грн. 3% річних. Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 1174,83 грн. та 3200 грн. витрат на правову допомогу. На підставі зазначеного та

Outcome: approved