Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 жовтня 2010 року відповідач взяв в неї в борг суму у розмірі 60 000 гривень із зобов'язанням повернути суму боргу до 1 травня 2011 року, про що склав розписку. Однак, у зазначений відповідачем строк відповідач суму боргу не повернув, посилаючись на скрутне матеріальне становище. Просила стягнути з [PERSON] на її користь борг у сумі 60 000 гривень. У судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Також надала письмові пояснення, в яких зазначила, що вона на даний час проживає у Російській Федерації. До 1990 року вона мешкала у м. Авдіївка, куди приїхала у жовтні 2010р. з останнім візитом. В той час вона познайомилась з відповідачем, який їй допомагав та спілкувався із нею. В них склались приємні стосунки, і коли вона збиралась поїхати з м. Авдіївка відповідач попросив у борг 8 000 доларів США, що еквівалентно 60 000 гривень. Оскільки вона довіряла відповідачеві, вона надала йому позику, про що відповідач склав розписку. З відповідачем вона спілкувалась за телефоном, який завіряв, що гроші поверне, коли в нього буде фінансова можливість. Просила суд врахувати вказані обставини при розгляді справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що 26 жовтня 2010 року він домовився з позивачем про купівлю її двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], та оформлення необхідних документів. При цьому вони домовились, що позивач видає генеральну довіреність та всі документи, а він в свою чергу віддає їй 80 000 гривень, а на суму, яка залишилась, у розмірі 60 000 гривень, - пише розписку. Зазначені кошти він зобов'язався віддати після оформлення квартири. При цьому витрати на оформлення квартири вони домовились нести в рівних частках. 20 травня 2011 року він здійснив оформлення права власності на квартиру. Позивач повідомила йому свій рахунок, на якій він спрямував суму у розмірі 5 900 доларів США. За переведення коштів він сплатив приблизно 150 доларів США. Оскільки наступного дня з'ясувалось, що кошти позивач не отримала, 23 травня 2011 року він здійснив грошовий переказ на суму 5 500 доларів США за програмою «Western Union», заплативши за послуги 55 доларів США. Залишок суми у розмірі 1300 доларів США він витратив на оформлення документів по квартирі. Позивач не погодилась із цим, просила повернути їй гроші у повному обсязі, однак, відповідач їй відмовив, оскільки між ними була домовленість, що оформлення квартири буде здійснюватись у рівних частках. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2010 року [PERSON] склав розписку, за текстом якої він зобов'язався виплатити [PERSON] 60 000 гривень до 1 травня 2011 року. Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, викладеного у рішенні від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підставі частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Дослідженням правовідносин, що склались між сторонами справи, встановлено, що у даному випадку не мало місце укладення договору позики між сторонами, що підтверджується наступними матеріалами справи. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, вони з позивачем домовились, що він купує в неї квартиру [ADDRESS], витрати на оформлення документів по якій сторони будуть нести в рівних частках. На підтвердження вказаних зобов'язань відповідачем і була видана розписка. Вважає, що він повністю розрахувався з позивачем за купівлю квартири, а частину коштів сплатив за її оформлення, тому підстави для стягнення з нього 60 000 гривень відсутні. Зазначені пояснення відповідача знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи. Так, 4 лютого 2011 року між [PERSON] від імені якої за довіреністю діяла [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вартість квартири за договором склала 53 545 гривень. Відповідно до наданої суду квитанції про надіслання грошів шляхом грошового переказу в системі «Western Union», відповідач 23 травня 2011 року переказав позивачеві 5 500 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 23 травня 2011 року (797,85 гривень за 100 доларів США) складало 43 881,75 гривень. З вказаних підстав, суд доходить висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири, а не договору позики. На підтвердження зазначеного висновку суду свідчить й те, що у тексті розписки немає вказівки, що відповідач брав у позивача позику. В розписці лише зазначено, що відповідач зобов'язався виплатити позивачеві 60 000 гривень до 1 травня 2011 року. Тобто, всупереч вимогам статті 1047 ЦК України, вказана розписка не підтверджує факт отримання відповідачем від позивача коштів. Також позивачем не зазначено будь-яких інших доказів укладення договору позики. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. На підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, рішенням Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, викладеного у рішенні від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, та

Outcome: dismissed