Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася 20.01.2015 року до суду з позовом до Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] про встановлення факту належності спадкового майна і визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14.11.2013 році помер ії брат [PERSON], після якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 48 по вул. Жовтневій в с. Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області. Позивач зазначає, що \~в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тому позивач просила суд: встановити, що житловий будинок №48 по вулиці Жовтневій в с. Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який складається в цілому з житлового будинку літера «А», загальною площею 99.1 кв. м.. житловою площею 53.6 кв. м.. в який входить - тамбур І. площею 3.80 кв. м., коридор 1-1. площею 16.8 кв. м. кухня 1-2. їлощею 9.6 кв. м., кладова 1-3. площею 4.5 кв. м.. житлова кімната 1-4. площею 16.1 кв. і., санвузол 1-5, площею 10.8 кв. м.; житлова кімната 1-6, площею 27.3 кв. м., житлова кімната 1-7, площею 10.2 кв. м., господарського блоку літера «Б», гаражу, літера «В», сараю, літера «Г», убиральні, літера «Д» та споруд №1-4 належав [PERSON], який помер 14.11.2013 року; визнати за [PERSON], право власності на 10/11 часток житлового будинку №48 по вулиці Жовтневій в с. Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який складається в цілому з житлового будинку літера «А», загальною площею 99.1 кв. м.. житловою площею 53.6 кв. м.. в який входить - тамбур І. площею 3.80 кв. м., коридор 1-1. площею 16.8 кв. м. кухня 1-2. площею 9.6 кв. м., кладова 1-3. площею 4.5 кв. м.. житлова кімната 1-4. площею 16.1 кв. і., санвузол 1-5, площею 10.8 кв. м.; житлова кімната 1-6, площею 27.3 кв. м., житлова кімната 1-7, площею 10.2 кв. м., господарського блоку літера «Б», гаражу, літера «В», сараю, літера «Г», убиральні, літера «Д» та споруд №1-4. [PERSON] 04 .03 2015 року звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], Бритівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, неодноразово уточнивши позовні вимоги 01.04.2015 року,09.12.2015 року [PERSON], остаточно просить суд: визнати за нею право власності на 1/11 частку спадкового житлового будинку за адресою: будинок №48 по вулиці Жовтнева в с. Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області та господарські будівлі і споруди та виділити в натурі. Ухвалою суду від 30 вересня 2015 року у відповідності до ч.5 ст.209 ЦПК України до участі у справі залучено у якості третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору\~ [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заяви про відмову від прийняття спадщини та встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої вимоги обґрунтовують тим, що їх відмова від прийняття спадщини у розмірі 1/11 частки спадкового житлового будинку на користь [PERSON] була вчинена без створення юридичних наслідків та не відповідала дійсному наміру сторін, посилаючись на ст.234 ЦК України просять суд визнати заяву [PERSON] №2349/02-14 від 14.12.2013 року про відмову від прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] на користь позивача [PERSON] - недійсною, визнати заяву [PERSON] №4348 від 14.12.2013 року про відмову від прийняття\~ спадщини після смерті брата [PERSON] на корсить позивача [PERSON] недійсною; визнати заяву [PERSON] № 4347 від 14.12.2013 року про відмову від прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] на корсить позивача [PERSON] недійсною; надати [PERSON], [PERSON], [PERSON]\~ додатковий строк для подання до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини , яка відкрилась після смерті брата [PERSON], померлого 14 листопада 2013 року. [PERSON] а також її представник в судовому засіданні свою позовну заяву підтримали, проти задоволення зустрічного позову та позову третіх осіб з самостійними вимогами заперечували. [PERSON] а також її представник свої позовні вимоги а також позовні вимоги третіх осіб підтримали в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Представник третіх осіб свої позовні вимоги та вимоги [PERSON] підтримав в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Інші учасники у судове засідання не зявилися, про час дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне заяву задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.11.2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 358943, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського МУЮ в Одеській області, актовий запис № 1018. (а.с.211). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок № 48 по вул. Жовтневій с. Бритівка Білгород-Дністровського району, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.09.2012р. (а.с. 27). Статтею 1216 Цивільного кодексу України\~встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із\~ст.1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до\~ст.1262 Цивільного кодексу України, у другу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема рідні брати та сестри спадкодавця . [PERSON], [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , є рідними сестрами а [PERSON] є рідним братом померлого [PERSON] що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.(а.с.186,188,189,191,192) Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1, 5\~ст.1268 ЦК України). Як вбачається із копії спадкової справи № 487/2013р. до майна померлого 14.11.2013р. [PERSON] р., спадкоємцями, що прийняли спадщину є [PERSON] у розмірі 1/11 частка спадкового майна та [PERSON] у розмірі 10/11 частка спадкового майна, в тому числі з урахуванням 9/10 часток від яких, на її користь відмовились інші спадкоємці, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]М.(а.с.182-231) Однак при зверненні [PERSON], [PERSON] до нотаріальної контори з приводу оформлення їх спадкових прав, їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів (Т.1 а.с.33, Т.2, а.с.37). Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця. За таких обставин, враховуючи те, що позивачі [PERSON]., [PERSON] є спадкоємцями за законом до майна [PERSON] , а саме до житлового будинку №48 по вулиці Жовтнева в с. Бритівка Білгород-Дністровського району Одеської області та господарських будівель і споруд, позивачі зверталися до нотарільної контори з приводу оформлення їх спадкових прав, проте їм було відмовлено, позовні вимоги не визнаються одним із відповідачів, іншого способу захистити їх права, окрім як в судовому порядку не вбачається можливим, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок. Позовні вимоги [PERSON]М про виділення спадкового майна задоволенню не підлягають, оскільки виділ майна потребує спеціальних знань, а в рішенні суду в разі задоволення вимог має бути зазначено площу, яка виділяється у житлового будинку, то суд при вирішенні спорів призначає судову будівельно-технічну експертизу, висновок якої має суттєве значення для правильного вирішення спору, проте [PERSON] на виконання вимог ст.60 ЦПК України з вказаним клопотанням до суду не зверталася. За таких обставин, правові підстави для задоволення позову відсутні. При цьому сторони не позбавлені процесуального права у разі необхідності знову звертатися до суду за вирішенням спору про виділення майна. Що стосується позовних вимог в частині визнання заяви [PERSON] , [PERSON], [PERSON] від 14.12.2013р. про відмову від прийнятті спадщини,, на користь [PERSON], посвідчену секретарем Бритівської сільської ради, недійсною, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст.1273 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 Цивільного кодексу України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Предметом спору є визнання недійсним правочину , з підстав, передбачених\~\~ст. 234 ЦК України. Згідно зі\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 06 листопада 2009\~року «Про\~практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Визнання правочину недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України третіми особами з самостійними вимогами не надано доказів які підтверджують факт фіктивності правочину. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Треті особи з самостійними вимогами , не довели суду, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Таким чином суд приходить до висновку, що третіми особами не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався учасникі процесу як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви [PERSON], про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], про відмову в задоволенні позову третіх\~ осіб\~ з самостійними вимогами.

Outcome: partial