Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Мотивувала тим, що 25.04.2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народилась дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Через певний час після реєстрації шлюбу сімейне життя між сторонами не склалось через різні характери та відсутність взаєморозуміння і довіри. На даний час подружні відносини між ними припинено, сторони більше року разом не проживають, тому позивач вважає шлюбні відносини припиненими та подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Крім цього відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати дитину, добровільно коштів не надає, витрачає їх на свої потреби, інтересами сім'ї не цікавиться. Дитина перебуває на утриманні позивача. Відповідач працює водієм-далекобійником за кордоном (у Польщі), отримує чималі доходи а тому спроможний платити аліменти на утримання дитини. Крім цього позивач зазначила, що право на своє утримання має дружина, з якою проживає дитина, не залежно від того чи вона працює, та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. На підставі наведенного просила суд шлюб розірвати, малолітню дитину залишини на проживачння з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Ботюк», а також стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 3200грн. щомісячно з моменту набуття чинності рішенням суду, до досягнення дитиною повноліття, стягувати з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 2000грн. щомісячно, з моменту набуття чинності рішенням суду, до досягнення дитиною трирічного віку, та стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, посилаючись на письмове заперечення, пояснив, що відповідач протягом всього часу спільного проживання та після того брав участь в утриманні та вихованні дитини, приїжджаючи з роботи привозив різноманітні продукти харчування, іграшки та інші необхідні речі, а окрім того постійно підтримує сім'ю матеріально у грошовому виразі. Відповідач насправді працює в Польщі, однак його доходи мають нерегулярний мінливий характер, він також несе витрати на своє проживання та харчування. Крім цього позивачем не доведено наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на своє утримання. Вважає за доцільне стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі по 1000грн. щомісячно, в частині розірвання шлюбу просив позов задовольнити, а в частині стягнення аліментів на утримання позивача відмовити. Заслухавши представника відповідача, враховуючи думку позивача, яка викладена в її письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 145351 виданого 25.04.2015 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ (а.с.4), сторони зареєстрували шлюб 25 квітня 2015 року, актовий запис за № 551. В шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сімї сторони припинили взаємовідносини як подружжя, та разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що розірвання шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. Крім цього положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачем аліменти витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач працює, однак має нерегулярний дохід, який залежить від кількості рейсів на місяць, інших дітей на утриманні не має і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 гривень щомісячно, починаючи з 02 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Так, відповідно до ч.2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст.84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Оскільки позивач здійснює догляд за дитиною, відповідач працює, та з врахуванням його витрат, суд вважає, що з відповідача також слід стягувати на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі по 500 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ящо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 640 гривень судового збору на користь позивача, а також 640 гривень судового збору в дохід держави. На підставі вищенаведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, відповідно до ст.ст. 84, 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial