Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов мотивований тим, що 12 листопада 2011 року між нею та відповідачем, [PERSON], [INFO], був укладений шлюб який зареєстрований Котовською сільською радою Гайворонського району Кіровоградської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 12.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №2. За час перебування в шлюбі, мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Вони, прожили у спільному шлюбі неповні три років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини, але останні роки вони не можуть як сім'я проживати разом виконувати сімейні обов'язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми. Останніх чотири місяці вони спільно не проживають. З підстав наведених вище, збереження їхньої сім'ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Тому, у відповідності до ч.3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Крім того, ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на засадах взаємної любові та поваги, то збереження подружніх відносин неможливо, якщо втрачена їх основа. Тому вказана вище норма закону надає їй право звернутись до суду з відповідним позовом, в якому вимагати розірвання шлюбу. Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України, зокрема таких як вагітність або ж недосягнення спільною дитиною одного року, - відсутні. Спільне майно, яке вони набули під час шлюбу, розділили в добровільному порядку. Тому вважає за необхідне, на підставі с. 112 Сімейного кодексу України, постановити рішення про розірвання шлюбу, оскільки їхнє подальше спільне життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам так і неповнолітної дитини. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, Відповідач матеріально їй та їхній спільній дитині взагалі не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати малолітню дочку [PERSON] Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги повністю, просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини від заробітку щомісячно до повноліття дитини. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю, згодний на розірвання шлюбу та згодний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини від заробітку (прибутків) на місяць. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Даючи оцінку обставинам по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що сторони фактично не підтримують шлюбні відносини, сім'я розпалась і існує лише формально. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. Даючи оцінку обставинам по справі, суд вважає, що аліменти слід стягувати з відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (прибутків) на місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач є батьком дитини, дитина знаходиться на утриманні позивачки. Відповідач, як батько дитини, зобов'язаний утримувати її матеріально до повноліття. Згідно ст.88 ЦПК України, у разі задоволення позову підлягають стягненню з відповідача судові витрати по справі - судовий збір - 243,60 грн.

Outcome: approved