Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона у 2002 році переїхала на постійне проживання у квартиру за адресою: [ADDRESS], де проживає по сьогодні. Зазначає, що дана квартира складається з двох кімнат, кухні, вбиральні, ванни, коридору, лоджії, загальна площа квартири 48.6 м. кв., житлова площа 27.2 м.к., що підтверджується технічним паспортом на квартиру, виготовленим станом на 07.06.2016 року ТОВ «Байт». Оціночна вартість даної квартири складає 47150,00 гривень, що підтверджується звітом про оцінку житлової квартири станом на 09.06.2016 року. Вказує, що дана квартира є комунальною власністю територіальної громади міста Ужгород. Будинок 85 по вулиці Ужанській було побудовано для розміщення сімей, які у 1992 році постраждали внаслідок повені. Сам будинок було здано в експлуатацію у 1999 році. Згідно з рішенням Виконкому [PERSON] міської ради від 18.02.2015 року «Про зміни до рішення виконкому від 18.01.12 № 11» затверджено схему розподілу житлового фонду міста на умовні територіальні одиниці (райони № 1, 2, 3, 4, 5, 6) згідно з додатком, в якому будинок 85 віднесено до житлового району 4 (http://old.rada-.zhgorod.gov.ua/download/v/R 65 pro zminy do rish vuk 11 na 18.02.15.pdf). Квартира номер 5 у 1999 році була надана у користування [PERSON] на підставі розпорядження [PERSON] міського голови № 516 від 29.09.1999 року. Згодом у 2002 році [PERSON] звільнила дану квартиру, а позивач вселилась у квартиру зі своєю родиною і продовжує відкрито, безперервно користуватись нею з 2002 року. Позивач стверджує, що факт добросовісного заволодіння можуть підтвердити наступні свідки: 1. [PERSON], 11.02.1965, яка проживав за адресою: [INFO] 2. [PERSON], 16.12.1986, яка проживає за адресою: [INFO] 3. [PERSON], 27.12.1971, яка проживає за адресою: [INFO] 4. Лацко Іда Павлівна, 01.04.1975, яка проживає за адресою: [INFO]. Зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Звернення з позовом обґрунтовує ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якою право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивач також наголошує, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, відтак, оскільки ЦК України набув чинності 01.01.2004 року, набувач має право обраховувати давність користування, починаючи з 01.01.2001 року. Позивач вказує, що доказом добросовісного заволодіння нею квартирою є те, що на момент вселення у 2002 році жодних перепон для вселення, ані з боку родини [PERSON], ані з боку комунальної житлово- експлуатаційної організації не висувалось. [PERSON] добровільно виселилась і надала їй можливість вселитись у комунальну квартиру. Про факт вселення нею було повідомлено житлово-експлуатаційну організацію, яка не заперечувала проти користування нею квартирою. Жодних вимог майнового чи немайнового характеру з боку родини [PERSON] не висувалось, не було подано жодної заяви до органів внутрішніх справи, прокуратури чи суду по факту добросовісного заволодіння нею комунальним майном у 2002 році. Крім того, пояснює, що про факт її знаходження у будинку знали міські комунальні служби, житлово-експлуатаційна організація (що є по суті господарюючим суб'єктом [PERSON] міської ради - власника будинку № 85 і якій комунальний будинок передано для обслуговування), які не заперечували проти заволодіння нею квартирою після її звільнення родиною [PERSON]. З огляду на відсутність будь-яких заперечень, можливо зробити висновок, що власник будинку № 85 - [PERSON] міська рада - свідомо допустила добросовісне заволодіння нею квартирою номер 5 в будинку номер 85 по вулиці Ужанській в місті Ужгород, якою вона добросовісно користується з 2002 року. Зазначає, що весь цей час вона використовує майно відкрито, нею оплачуються всі комунальні платежі від її імені (електропостачання, вивіз сміття, водопостачання і водовідведення тощо), про що нею надаються копії відповідних квитанцій. Весь цей час вона використовує майно безперервно, місце проживання нею не змінювалось, що знову ж таки підтверджується квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, що додаються. З огляду на викладене вище, вона у 2002 році з відома [PERSON] міської влади в особі комунальних служб добросовісно заволоділа квартирою, якою вона відкрито та безперервно користується протягом більше повних 13 років, право власності на яку вона здобула в порядку набувальної давності за ст. 344 ЦК України, а тому просить суд визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 48,6 м.кв., житловою площею 72,2 м.кв., підсобною площею 21,4 м.кв., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради - [PERSON] позовні вимоги визнала, просила суд їх задовольнити. Окрім того, подала до суду заяву від 19.09.2016 року № 03-17/419 за підписом міського голови [PERSON], зі змісту якої вбачається, що [PERSON] міська рада визнає позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] та просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За постановою пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови). Судом встановлено, що [PERSON] у 2002 році переїхала на постійне проживання у квартиру за адресою: [ADDRESS], де проживає по сьогодні. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру, виготовленого станом на 07.06.2016 року ТОВ «Байт» дана квартира складається з двох кімнат, кухні, вбиральні, ванни, коридору, лоджії, загальна площа квартири 48.6 м. кв., житлова площа 27.2 м.к. Оціночна вартість даної квартири складає 47150,00 гривень, що підтверджується звітом про оцінку житлової квартири станом на 09.06.2016 року. Судом встановлено, що дана квартира є комунальною власністю територіальної громади міста Ужгород. Як вбачається з розпорядження [PERSON] міського голови № 516 від 29.09.1999 року квартира номер 5 у 1999 році була надана у користування [PERSON] як сімї будинок якої був зруйнований внаслідок повені 1992 року. Згідно з рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 18.02.2015 року «Про зміни до рішення виконкому від 18.01.12 № 11» затверджено схему розподілу житлового фонду міста на умовні територіальні одиниці (райони № 1, 2, 3, 4, 5, 6) згідно з додатком, в якому будинок 85 віднесено до житлового району 4 (http://old.rada-.zhgorod.gov.ua/download/v/R 65 pro zminy do rish vuk 11 na 18.02.15.pdf). Судом також встановлено, що у 2002 році [PERSON] звільнила дану квартиру, а [PERSON], навпаки, вселилась у квартиру зі своєю родиною і продовжую відкрито, безперервно користуватись нею з 2002 року, що також підтверджується копіями квитанцій про сплату позивачкою [PERSON] за житлово-комунальні послуги з 2002 року, доданими до матеріалів справи. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою загальною площею 48.6 м. кв., житловою площею 27,2 м. кв., підсобною площею 21.4 м. кв., яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Ужанська, будинок 85, суд вважає за можливе визнати за позивачкою [PERSON] право власності за набувальною давністю. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 19.09.2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 23 вересня 2016 року.

Outcome: approved