Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення вартості частки, вказавши на ті обставини, що з 04.10. 2008 року по 29.09.2016 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], і син [PERSON], [INFO]. З грудня 2015 року сімя [PERSON], сторін по справі, проживали у житловому будинку загальною площею 420,8 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., допоміжною площею 287,5 кв.м., що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району по вулиці Миру, 16В. В серпні 2016 року позивач дізналася, що частину документів щодо будівництва спірного житлового будинку відповідач оформив на свою рідну сестру [PERSON], а саме: Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га по вул. Миру, 16В у с. Великий Омеляник Луцького району, повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ВЛ 062132680321, що підтверджується листом Управління ДАБІ у Волинській області, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12.03.2014 року, згоди на що позивач ніколи не надавала. Зазначений будинок в експлуатацію не зданий, але він повністю завершений і придатний для проживання в ньому. Вартість усього будинковолодіння становить 5\~151\~689,0 грн. В будинку є необхідні для життя меблі, побутова техніка та електроприлади, які були придбані за час шлюбу. Загальна вартість усього майна, придбаного подружжям у шлюбі становить 729\~479,08 грн. Крім того за час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м. та гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник». Щодо гаража по вул. Ціоковського, 17 у м. Луцьку то позивач вважає його своєю особистою власністю, оскільки при розгляді справи за позовом ТзОВ «Алкон» до [PERSON], третя особа [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу, припинення права власності на гараж та визнання пава власності на гараж в судовому засіданні 22.12.2013 року [PERSON] надав пояснення, що він ніколи не здійснював оплати по договору купівлі-продажу гаража, а оплату його вартості при купівлі гаража здійснювала позивач по даній справі [PERSON] Також відповідачем під час шлюбу було відкрито депозитні рахунки, грошові заощадження на яких належать до спільної сумісної власності. Оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу), то позивач просила стягнути з відповідача компенсацію вартості ? частин майна, з врахуванням тієї обставини, що на її утриманні знаходяться їхні спільні з відповідачем діти, а саме майно присудити відповідачу. На компенсацію вартості майна позивач згідна відповідно до положень ст. 71 ч.4 СК України. Позивач не претендує на частку в оформленій на третю особу [PERSON] земельній ділянці, але категорично заперечує, що вона має будь-яке відношення до будівництва чи до внутрішнього оформлення будинку. [PERSON] постійно проживає з матірю та дочкою у квартирі по пр. Соборності. Вона ніколи не займалася питаннями будівництва та благоустрою земельної ділянки. Фінансової можливості здійснювати таке будівництво [PERSON] також не мала. Покликаючись на вищенаведене просила визнати, що житловий будинок загальною площею 420,8 кв.м., житловою площею 133,3 кв.м., допоміжною площею 287,5 кв.м., що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району по вулиці Миру, 16В, гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник», грошові кошти, що розміщені на банківських депозитних та інших рахунках [PERSON], меблі, побутова техніка та електроприлади, які були придбані за час шлюбу та знаходяться у спірному житловому будинку, належать до спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] просила стягнути в її користь компенсацію вартості 3/4 частин майна, що належать до спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право приватної власності на гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково пояснили, що не заперечують щодо визнання за [PERSON]В права приватної власності на гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник». Просили стягнути вартість ? часток у спільному сумісному майні подружжя з врахуванням висновку експертизи. [PERSON], не визнавши позову, пояснив, що його батьки тривалий час були на роботі за кордоном. Повернувшись додому почали будувати два житлових будинки: один в с. Тарасово Луцького району для нього [PERSON] сина, а другий для дочки [PERSON] у с. Великий Омеляник, на який в даний час претендує позивачка по справі. Будинок у с. Тарасово згодом продали для придбання інших приміщень для зайняття підприємницькою діяльністю, а спірний будинок у с. Великий Омеляник Луцького району по вул. Миру, 16В будували для себе і дочки [PERSON], в якому планували разом з дочкою жити. Тому і правовстановлюючі документи на це будівництво усі на [PERSON]. Це будівництво фінансували спочатку батьки, а згодом сестра, третя особа по справі. Будували як і відповідач так і наймані робітники. Оплату за всю побутову техніку, меблі, електроприлади, що є в будинку, також здійснювала [PERSON] [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], вказавши, що гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник» відповідачем ще придбано у 1992 році до шлюбу з позивачем, а тому це його приватна власність. Просив визнати також його особистою приватною власністю гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м. Крім того подружжям у 2013 році придбано автомобіль КІА СОРЕНТО, 2011 року, р.н. [NUMBER], який зареєстровано на позивача за первісним позовом. Тому [PERSON] просив також визнати за ним та відповідачем [PERSON] право спільної часткової власності по ? частки на зазначений автомобіль. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши документи справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів з наступних підстав. Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним при укладенні (реєстрації) його в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Ст. 368 ч.3 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України ч.1. майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Ч.2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10. 2008 року по 29.09.2016 року. Що стосується спірного будинку, то судом встановлено, що за час шлюбу відповідач [PERSON] не набув права власності на житловий будинок, господарсько-побутові будівлі, споруди, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми СК України про право спільної сумісної власності подружжя. Достовірність наведеного підтверджено наступним. На підставі рішення Заборольської сільської ради від 22.10.1991 року №120 «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку», генерального плану забудови села [PERSON], проекту забудови земельної ділянки в с. Великий Омеляник, затвердженого архітектором Луцького району в 1992 році, батько відповідача [PERSON] здійснив будівництво житлового будинку по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник і на підставі рішення Заборольської сільської ради від 26.06.1998 року №2/8 приватизував земельну ділянку площею 0,24 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 12 га ). Наведені обставини підтверджені матеріалами будівельного паспорта, довідкою Заборольської сільської ради від 20.01.1992 року, рішенням Заборольської сільської ради від 26.06.1998 року №2/8, державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ВЛ№028522 від 29.07.1999 року, зареєстрованим в Книзі Записів державних актів на право приватної власності на землю за №551, рішенням Заборольської сільської ради від 14.04.1992 року №418. Житловий будинок по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник не був прийнятий до експлуатації забудовником [PERSON] Після зміни меж земельних ділянок по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник на підставі рішення Заборольської сільської ради від 30.10.2009 року №43/7 сестрі відповідача [PERSON] видані державні акти на право приватної власності на землю: серії ЯИ№217717 на земельну ділянку площею 0,1200 га кадастровий номер 0722881800:03:001:4814 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯЛ №498122 на земельну ділянку площею 0,1677 га кадастровий номер 0722881800:03:001:4815 для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, права та обовязки забудовника земельної ділянки по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник перейшли до [PERSON] На земельній ділянці по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник, виділеній для будівництва житлового будинку, знаходяться господарські будівлі і споруди (огорожа, замощення двору бруківкою), що є приналежністю житлового будинку загальною площею 420,8 кв.м, житловою площею 133,3 кв. м. Приналежністю житлового будинку є інженерно-технічне обладнання, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя. Управлінням Держархбудінспекції у Волинській області зареєстровано повідомлення №ВЛ 062132680321 про початок виконання будівельних робіт [PERSON] по вул. Миру в с. Великий Омеляник Луцького району. Декларація забудовника [PERSON] про готовність обєкта до експлуатації, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер 0722881800:03:011:4814 по вул. Миру, 16-В в с. Великий Омеляник, не зареєстрована управління Держархбудінспекції у Волинській області. Відповідно до ст. 375 ч. 2 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 331 до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Свідки в судовому засіданні стверджували, що кошти за будівництво спірного будинку сплачували і [PERSON] і [PERSON] Свідки вважали, що це був будинок батьків [PERSON]В і [PERSON] Кому цей будинок належить на даний час жоден свідок не знає, а тому їхні покази суд до уваги не приймає, як такі, що не підтвердили жодної обставини у спірних правовідношеннях. Гараж №46/1 в гаражному кооперативі «Залізничник», який розташований по вул. Привокзальній, 14-А в м. Луцьк, збудований відповідачем до шлюбу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України цей гараж є його особистою приватною власністю. Згідно з розпорядженням виконкому Луцької міської ради народних депутатів від 16.06.1992 року №184-р надано дозвіл [PERSON] побудувати цегляний гараж для власного автомобіля в гаражному кооперативі «Залізничник» (будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, затверджений начальником управління архітектури та містобудування Луцької міської ради 26.06.1992 року) В технічному паспорті, складеному КП «Волинське ОБТІ» 30.07.2010 року, який є невідємною частиною правовстановлюючого документу, зазначено 1992 рік побудови цього гаража. Відповідно до ст. 182 ЦК України, п. 8.1. «а», додатку 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2002 року та зареєстрованого в МЮ України 18.02.2002 року за №157/6445, на підставі свідоцтва про право власності від 08.02.2011 року, виданого згідно рішення виконкому Луцької міської ради №81-6 від 03.02.2011 року здійснена реєстрація права власності на гараж №46/1 в гаражному кооперативі «Залізничник» на імя члена ГК [PERSON] (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Оформлення права власності на гараж в період шлюбу не є способом набуття права власності на обєкт нерухомого майна. Отже, гараж № 46/1 по вул. Привокзальній, 14А у м. Луцьку в гаражному кооперативі «Залізничник» є власністю [PERSON] Вимога про визнання гаража (Н-1) загальною площею 710,2 кв.м по вул. Ціолковського, 17 в м. Луцьку приватною власністю кожного із сторін є безпідставною для обох. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 06.10.2010 року даний гараж був придбаний сторонами в період перебування в шлюбі. Жодна із сторін в судовому засіданні не довела з достовірністю, що саме за їх особисті кошти було придбано спірний гараж. Отже, суд приходить до висновку, що гараж ( Н-1) по вул. Ціолковського, 17 у м. Луцьку загальною площею 710 кв.м. придбаний подружжям [PERSON] і [PERSON] в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того подружжям у 2013 році придбано автомобіль КІА СОРЕНТО, 2011 року, р.н.АС 7434 ВІ, який зареєстровано на позивача за первісним позовом. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку,що що даний автомобіль належить сторонам на прав спільної часткової власності: по ? частки на зазначений автомобіль за кожним із сторін. Що стосується рухомого майна, грошових заощаджень на депозитних рахунках [PERSON] то вимоги позивача про визнання їх спільною сумісною власністю подружжя як грошових коштів так і рухомого майна, зазначеного в п.7.1 резолютивної частини позовної заяви, відповідно до вимог ст.ст. 76 -80 ЦПК України не обґрунтовані належними і допустимими доказами. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку, що первісний і зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, а саме: визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності по ? частки на автомобіль KIA SORENTO 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], визнати особистою приватною власністю [PERSON] гараж №46/1 в гаражному кооперативі «Залізничник» по вулиці Привокзальній, 14-А в м. Луцьку, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.03.2014 року за №33089492 на імя [PERSON] В, визнати за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по ? частині гаража (Н-1) загальною площею 710,2 кв. м. по вулиці Ціолковського, 17 в м. Луцьку. З врахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за сторонами.

Outcome: partial