Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] \~звернулася в\~суд з\~позовною заявою,\~в якій\~просить визнати\~ [PERSON] \~таким,\~що втратив\~право користування\~житлом -\~квартирою [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстраційного обліку за даною адресою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.06.2001 року за договором купівлі-продажу придбала зазначену квартиру. В даній квартирі окрім неї зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Проте її син [PERSON] з 2016 року в даній квартирі не проживає, обов`язків по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг не несе, його особистих речей в квартирі не має. При цьому зазначила, що відповідачу ніхто не чинив перешкод у користуванні квартирою. Реєстрація відповідача в даній квартирі порушує її права, на підставі чого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом, і зняти його з реєстрації за цією адресою. В судовому засіданні 08.07.2019 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що відповідач [PERSON] є сином позивача, який в 2016 році виїхав в Аргентину. З того часу не проживає у квартирі без поважних причин, будь-які перешкоди у користуванні спірною квартирою йому ніхто і ніколи не чинив, жодних його речей у квартирі немає та витрат на утримання такої він не несе. Просять позов задовольнити. В подальшому представник позивача [PERSON] подав заяву, в якій просив завершувати розгляд справи за його відсутності за наявними у справі доказами, що є його правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до\~ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.\~\~ Треті особи [PERSON] і [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, при цьому кожен з них подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов (а.с.53, 54). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2001 року придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.12). 02.07.2001 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно, відтак вона являється власником такого (а.с.13). Внаслідок укладення шлюбу 01.03.2019 року позивач змінила прізвище на «Випіх» (а.с.22-23). Згідно даних будинкової книги та довідки ЛКП «Левандівка» (а.с. 14-17) у вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON] , її мати [PERSON] , її син [PERSON] і відповідач [PERSON] . Також встановлено, що відповідач з 2016 року у вказаній квартирі не проживає, жодних речей відповідача у спірній квартирі немає. Наведене стверджується поясненнями позивача і показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт, що відповідач з 2016 року в спірній квартирі не проживає, а також актами ЛКП «Левандівка» від 08.05.2018 року, 03.10.2018 року та 11.04.2019 року (а.с. 18-20). Суд приймає до уваги доводи позивача, що вона несе витрати на утримання квартири [ADDRESS] самостійно, без участі відповідача, оскільки це підтверджується копіями наданих нею квитанцій і роздруківками витрат на комунальні послуги з лютого 2018 по березень 2019 року (а.с. 26-40). Суду також не надано доказів на спростування повідомлених позивачем обставин того, що відповідачу ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, він не користується таким та не приймає участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім`ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об`єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Зі змісту\~ст.ст.\~76-80\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно порядку подання доказів, регламентованого статтею 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до\~ст.89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації на [ADDRESS] і не проживає в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причинийого відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування квартирою, тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житлом квартирою [ADDRESS] . Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, то така задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS] достатньо рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Крім того, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не представлено суду доказів того, що органи уповноважені на здійснення функцій щодо зняття з реєстрації за місцем проживання фізичних осіб не виконують вимоги закону. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, судовий збір присуджується позивачу з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: в розмірі 768,40 грн., в іншій частині - в розмірі 768,40 грн.\~відшкодуванню позивачу не підлягає.

Outcome: partial