Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з уточненим позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 03 червня 2009 року по 03 листопада 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 03.11.2017 року по справі № 408/4107/17-ц було розірвано. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивачка також зазначає, що спільна з відповідачем донька має хронічне захворювання урологічного напряму та знаходиться на обліку в дитячій лікарні в місті Луганську. Стан її здоров`я потребує негайного реагування і у разі необхідності перетинання лінії розмежування на неконтрольовану Україною територію до лікарні у місті Луганську. Крім того, вказує, що з метою позитивного впливу на стан здоров`я та фізичний розвиток дитини є можливість вивозити доньку для оздоровлення до моря до Російської Федерації до міста Новоросійськ, де мешкає рідна тітка позивачки (що значно знизить витрати на відвідування моря) З огляду на вищевикладене виникла нагальна потреба у виїзді дитини за кордон, в тому числі на неконтрольовану Україною терирію Луганської і Донецької областей, однак це не можливо без згоди батька, оскільки дитина недосягла 16-річного віку. Відповідач з дитиною не зустрічається, з 2015 року не бере участі в її вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, від контактів з ним з питань виховання та утримання дитини ухиляється, що позбавляє позивача можливості звернутися до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон. Крім того, раніше відповідач нотаріально посвідчену згоду на виїзд нашої дитини за кордон відмовився надати, посилаючись на той факт, що позивач може вивезти дитину до Російської Федерації на постійне проживання і він не буде мати згоду спілкуватися з дитиною. У зв`язку з наведеним, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України, а саме: до Російської Федерації, а також на в`їзд на тимчасово непідконтрольну органам державної влади України територію - місто Луганськ Луганської області, неповнолітній [PERSON] , [INFO] на строк 90 днів на рік до досягнення нею 16-ти річного віку,у супроводі матері дитини - [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причини неявки в судове засідання не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно до п. 6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815, в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду - громадянами України, які не досягли 16-річного віку, за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або тимчасового посвідчення громадянина України, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 03 червня 2009 року по 03 листопада 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Біловодського районного суду від 03.11.2017 року по справі № 408/4107/17-ц було розірвано. [INFO] від шлюбу народилась донька [PERSON] , яка на даний час є малолітньою особою, батьками є позивач та відповідач у цій справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 лютого 2010 року виконкомом Валуйської сільської Станично-Луганського району Луганської області, актовий запис № 15. Згідно довідки від 06 лютого 2018 № 415, виданої виконкомом Валуйської сільської Станично-Луганського району Луганської області, вбачається, що малолітня [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] . З копії виписки з історії хвороби № 3718/359, виданої Луганською обласною клінічною лікарнею вбачається, що [PERSON] , 2010 року народження має урологічне захворювання, та останній рекомендований контрольний огляд у лікаря-уролога кожні 3 місяці в Луганській обласній клінічній лікарні. Також у позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] з дитиною не зустрічається, не бере участі в її вихованні, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, контактів з ним з питань виховання та утримання дитини ухиляється, що позбавляє позивача можливості звернутися до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон, що на думку позивача необхідне для оздоровлення та розвитку, зокрема до Російської Федерації, також до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України - місто Луганськ Луганської області (для медичного обстеження та лікування). Застосовуючи наведені вище спеціальні норми до виниклих між сторонами правовідносин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхній малолітній дитині на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України - міста Луганськ Луганської області, для медичного обстеження та лікування, без згоди батька у супроводі матері. Суд приходить до висновку, що за таких обставин, виникає необхідність у наданні дозволу на перетинанні державного кордону України з Російською Федерацією та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України - міста Луганськ Луганської області без згоди батька у супроводі матері. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск1. За таких обставин, суд вважає необхідним надати дозвіл на перетинання державного кордону України з Російською Федерацією та в`їзд до території, тимчасово непідконтрольної органам державної влади України - міста Луганськ Луганської області доньці без згоди батька у супроводі матері до досягнення дитиною шістнадцяти років, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. З врахуванням викладеного та

Outcome: approved