Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; аліменти присудити від дня предявлення позову та допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. В позовній заяві позивачка зазначила, що 11.10.2012 р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 6. Від спільного проживання в сторін народився син [PERSON], [INFO]. Сторони тривалий час проживають окремо, дитина проживає разом з позивачкою, перебуває на її виховані та утриманні. Відповідач допомоги дитині не надає, навідується рідко. Син періодично хворіє, для нормального, здорового розвитку йому необхідно добре харчуватися, одягатися. Позивачка є інвалідом, ніде не працює, оскільки доглядає сина. Через брак коштів їй одній важко забезпечити дитину. Відповідач офіційно не працює, дохід одержує в натурі, інших дітей, непрацездатних батьків, дружини, дочки, сина у відповідача немає. Його матеріальне становище повністю дозволяє йому забезпечувати свою дитину, тому просить стягувати з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не зявилася. Подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся згідно вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням, відповідно до ст.224 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно представленої копії свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 114432, виданого 11 жовтня 2012 р. виконавчим комітетом Городницької сільської ради Городенківського району івано-Франківської області, шлюб між [PERSON], [INFO], та Катрич (дошлюбне прізвище Буряк) [PERSON], [INFO], зареєстровано 11.10.2012 року виконкомом Городницької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 6. Від шлюбу в сторін 26.02.2016 року народився син [PERSON], актовий запис № 3 від 14 березня 2016 р., що стверджено копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 308321, виданого 14 березня 2016 р. виконкомом Городницької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, неповнолітній син сторін проживає разом з позивачкою. Відповідач, який проживає окремо від сімї, коштів на утримання дитини не надає. Конституцією України визначено основні права й обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону - батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Отже, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Згідно розяснення, що міститься у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Доказів того, що відповідач працює та має регулярний дохід суду не надано, отже є підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. Крім того, позивачкою не надано доказів того, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Враховуючи обставини, визначені ст. 182 СК України, розяснення, що містяться у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 900 грн. щомісячно. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом 29.03.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial