Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. У позовній заяві позивач посилається на те, що 25 травня 2013 року вона (до шлюбу прізвище - [PERSON]) зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], [INFO], (оригінал свідоцтва про шлюб І-ФМ № 130255, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду 04.09.2015 року повторно, актовий запис № 147). Вказує, що від цього шлюбу у них народилась дитина: донька [PERSON], [INFO], яка на сьогоднішній день є малолітньою. Дитина проживає разом з нею за адресою м. Ужгород, вул. Бестужева, 8/30. Пояснює, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів та розбіжність у поглядах на життя та подружні відносини. Протягом тривалого часу відносини між ними та спільні почуття фактично відсутні. Неодноразові спроби владнати сімейні стосунки результатів не принесли, тому вона прийшла до висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу. Зазначає, що відносини між ними фактично припинені вже понад один рік, весь цей час вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть. Переконана, що збереження шлюбу є неможливим, тому просить суд часу для примирення не надавати. Стверджує, що спору щодо місця проживання дитини та поділу майна між ними немає. Проте фінансове утримання їхньої дочки, забезпечення її різностороннього розвитку, інтересів, фізичного та духовного виховання потребують значних коштів. Також вказує, що відповідач за весь час окремого проживання (понад рік) жодної фінансової допомоги на утримання дитини не надавав, до доньки не навідувався, а отже в неї є всі підстави вважати, що відповідач добровільно не буде фінансово допомагати їй, і тому вона змушена звернутись до суду також і за стягненням аліментів на дитину. Як їй відомо, на даний момент відповідач має нестабільний неофіційний дохід. Суму щомісячних аліментів на дитину вона визначає в розмірі 1500,00 гривень, виходячи з норми чинного законодавства, а саме Сімейного кодексу України, відповідно до якого розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний момент ця сума становить 930,00 гривень. Її дитина відвідує дитячий садочок, який є платним, їй необхідно придбавати дитячий одяг, іграшки, ліки тощо, що є на сьогоднішній день дороговартісно. Відповідач є молодою, здоровою людиною, іншої сімї немає, на утриманні також нікого нема. Тому вважає, що він цілком здатний сплачувати аліменти в такому розмірі. На підставі вищенаведеного просить суд: 1. Розірвати шлюб, укладений 25.05.2013 року між [PERSON] та Булеца (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду (свідоцтво про шлюб І-ФМ № 130255, видане 04.09.2015 року повторно, актовий запис № 147). 2. Стягувати з [PERSON], мешканця [INFO], [INFO], ід. номер [NUMBER], аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], до досягнення нею повноліття у розмірі 1500,00 (однієї тисячі пятисот) гривень щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви. 3. Доньку [PERSON], [INFO], залишити на її утриманні. 4. Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. 5. Стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 23.08.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 27.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, до судового розгляду по суті. У судове засідання 04.03.2019 року позивач [PERSON] не зявилася, однак 21.02.2019 року подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, в заяві просила задовольнити її позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно\~не зявився,\~хоча про час там місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, відзиву на позовну заяву не подав, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2013 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], (після реєстрації шлюбу прізвище Булеца) було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, за актовим записом № 147, що стверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, серії І-ФМ № 130255, виданого повторно 04.09.2015 року відділом відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області. Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується, наявною в матеріалах справи, копією свідоцтва про народження серії І-ФМ № 328337, виданого повторно 04.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, шлюбних стосунків вони не підтримують, даний шлюб існує тільки формально. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~184\~СК\~України,\~суд\~за\~заявою одержувача\~визначає\~розмір\~аліментів у\~твердій\~грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, вік та стан здоровя дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатних членів сімї, а також вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2\~ст. 182 СК України. Як встановлено судом, спільна дочка сторін проживає з матірю та потребує матеріального забезпечення, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на її утримання. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] має мінливий, нерегулярний дохід. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. щомісяця. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.01.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років 1492 грн., з 01.07.2018 року 1559 грн., з 01.12.2018 року 1626 грн., а з 01.01.2019 року 1626 грн., то така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позивач предявила позов 22.06.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Що стосується питання визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами немає, донька [PERSON], [INFO], проживає разом з матірю за адресою: м. Ужгород, вул. Бестужева, 8/30, а тому суд вважає за можливе визначити місця проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матірю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved