Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до приватного підприємства «Альма-Віта» про стягнення заборгованості із заробітної плати, оплату за час вимушеного прогулу та повернення трудової книжки із заміною формулювання звільнення, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 21.11.2013 року вона влаштувалася на роботу менеджером з продажу молочних продуктів на ПП «Альма-Віта», що знаходиться в Тернопільській області, Теребовлянський р-н, с. Золотники. Підприємство займається безпосередньо випуском молочної продукції. В коло її обов'язків входило шукати покупців на цю продукцію у м. Хмельницькому та області. 18.03.2015 року нею була написана заява про звільнення за власним бажанням, яку вона передала на підприємство у відділ кадрів водієм автомобіля, що доставляв продукцію на склад в м. Хмельницькому. Після цього вона неодноразово телефонувала на підприємство у відділ кадрів стосовно розгляду заяви про звільнення. При цьому, фактично до роботи її не допускали, так як її робочі функції вже виконувала інша людина. На початку червня позивач зателефонувала у відділ кадрів і їй повідомили, що вона звільнена за прогули з 1.04.2015 року. З таким формулюванням звільнення вона не згідна, так як була усна домовленість із заступником директора підприємства з продажу [PERSON], про звільнення за власним бажанням і саме 18.03.2015 року, так як на її робоче місце була вже взята людина. Ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, ні розрахункових вона не отримала і по сьогодні. З 19 березня 2015 року вона фактично не працює. Період з цього дня і до дня повернення їй трудової книжки (враховуючи її небажання поновлюватись на роботі) позивач вважає часом вимушеного прогулу. Ст. 47 КЗпП України передбачає як обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати трудову книжку, так і обов'язок провести з працівником розрахунок. Відповідач в порушення вимог законодавства трудову книжку [PERSON] в день звільнення не видав і не намагався видати. Розрахунок по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку не виплачені станом на теперішній час. 23.04.2015 року позивач звернулася із листом до керівництва підприємства із проханням повернути їй трудову книжку, оплатити заборгованість із заробітної плати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку. Цей лист був повністю проігнорований ПП «Альма-Віта». Таким чином, ПП «Альма-Віта» порушило вимоги нормативно-правових актів, зокрема - ст.ст. 116, 117, ч. 4 ст. 235 КЗпП України, п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 28.07.1993 року. Її посадовий оклад складав 3500 гривень. Заробітна плата виплачувалася по двох відомостях. Однак, не маючи на руках цих відомостей, розрахунок із заборгованості по заробітній платі, оплаті за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку складений нею, виходячи із мінімальної заробітної плати - 1218 гривень. При цьому, зважаючи, що вона написала заяву на звільнення 18.03.2015 року, нею не були отримані заробітна плата за лютий 2015 року та до 18 березня 2015 року. Невиплата відповідачем заробітної плати за такий проміжок часу змусила її докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач фактично залишилася без засобів для існування. Невиплатою заробітної плати відповідачем їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, тривозі за майновий стан сім'ї. Враховуючи присутність тривалого травмуючого фактору (неправомірних дій ПП «Альма-Віта», що не виплатило їй заробітну плату за період роботи з лютого 2015 року по 18 березня 2015 року включно, не повертає їй трудову книжку, не компенсує невикористану відпустку) розмір моральної шкоди, заподіяної їй ПП «Альма-Віта» позивач оцінює в 5000 гривень. Позивач просить зобов'язати ПП «Альма-Віта» повернути [PERSON] трудову книжку із заміною формулювання звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Стягнути з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2015 року до дня повернення трудової книжки, який станом на 27.07.2015 року становить 5138,50 грн. Стягнути з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2015 року у сумі 1972, 00 грн. Стягнути з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану у сумі 1912,00 грн. Стягнути з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] кошти в сумі 5000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги уточнили, зменшивши їх. Просили зобовязати ПП «Альма-Віта» повернути [PERSON] трудову книжку із заміною формулювання звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням; стягнути з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2015 року у сумі 2590 грн., компенсацію за невикористану у сумі 1912,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2015 року до 27.07.2015 року у сумі 4590,00 грн., а всього 9092,00 грн. Представник відповідача позов визнав частково, пояснивши, що дійсно [PERSON] 18.03.2015 р. передала до офісу підприємства заяву про її звільнення із займаної посади за власним бажанням, проте з 19.03.2015 р. перестала зявлятися на роботі. А тому 01.04.2015 р. [PERSON] було звільнено з роботи за прогул без поважних причин. ПП «Альма-Віта» було проведено нарахування заробітної плати [PERSON] за період з 01.03.2015 р. по 18.03.2015 р. включно, а також компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи, але означені суми не було видано позивачу у звязку із відмовою зявитися в офісі підприємства. Відповідач погоджується на стягнення означених сум. Не заперечують і проти стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак таким прогулом, на їх думку, є період з 02.04.2015 р. У подальшому представник відповідача визнав позовні вимоги [PERSON] у остаточній редакції та не заперечив проти зобовязання ПП «Альма-Віта» повернути [PERSON] трудову книжку із заміною формулювання звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Визнав вимоги [PERSON] про стягнення з ПП «Альма-Віта» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за лютий-березень 2015 року у сумі 2590 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 1912,00 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 травня 2015 року до 27.07.2015 року у сумі 4590,00 грн., а всього 9092,00 грн. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КзПП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно із ч. 1 ст. 47 КзПП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] з 21.11.2013 р. працювала у ПП «Альма-Віта». 18.03.2015 р. [PERSON] звернулася до директора ПП «Альма-Віта» із заявою про звільнення її за власним бажанням. Наказом ПП «Альма-Віта» № 53/1 від 01.04.2015 р. [PERSON] була звільнена з роботи з посади менеджера за ст. 40 п. 4 КзПП України (прогул без поважних причин). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач у судовому засіданні визнав вимогу позивача про видачу їй трудової книжки та не заперечив проти зміни формулювання причини звільнення у трудовій книжці за власним бажанням. А тому суд приходить до висновку, що слід зобов'язати ПП «Альма-Віта» повернути [PERSON] трудову книжку із зміною формулювання звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власним або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 означеного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судом встановлено, що згідно довідки № 239 ПП «Альма-Віта» від 07.09.2015 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] за лютий-березень 2015 р. складає 1295 грн. Із довідки про доходи № 254 від 17.03.2015 р. загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.02.2015 р. по 31.03.2015 р. становить 2590,48 грн. Суд приходить до висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, на користь позивача з відповідача слід стягнути невиплачену заробітну плату за лютий-березень 2015 р. у сумі 2590,00 грн. Ст. 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 р., нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виходячи з наведених вище правил обчислення середньої заробітної плати, середньоденний заробіток на однин робочий день позивача складає 61 грн. 67 коп., який розраховано наступним чином: 1700,00 грн. - заробітна плата за лютий 2015 р. + 890,48 грн. - заробітна плата за березень 2015 р. = 2590,48 грн.; 42 робочих днів у лютому-березні 2015 р. Суд приходить до висновку, що розмір середній заробіткц за час затримки розрахунки при звільненні за період в межах заявлених позовних вимог з 07.05.2015 р. по 27.07.2015 року (81 робочий день) становить 4995,27 грн. (61,67 грн. х 81 дн.) Проте, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), та межі заявлених вимог з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню 4590,00 грн. [PERSON] не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1912,00 грн., що визнається відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1912,00 грн. Суд приходить до висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, слід зобов'язати ПП «Альма-Віта» повернути [PERSON] трудову книжку та зобовязати ПП «Альма-Віта» змінити формулювання причини звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. Також на користь позивача з відповідача слід стягнути невиплачену заробітну плату у сумі 2590,00 грн., середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні у сумі 4590,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1912,00 грн., а всього 9092 грн.

Outcome: approved