Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Національного університету харчових технологій про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, про стягнення процентів за прострочення виконання судового рішення, інфляційних виплат, моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016р. по цивільній справі № 523/15169/14-ц позовні вимоги [PERSON] до Національного університету харчових технологій, третя особа [PERSON], про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди було задоволено частково. Рішенням суду було стягнуто з Національного університету харчових технологій на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 4062,9 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 27749,37 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн. та судові витрати у розмірі 900,48 грн.. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року у цій справі апеляційну скаргу Національного університету харчових технологій відхилено - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року касаційну скаргу Національного університету харчових технологій відхилено - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року, ухвали апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року залишено без змін. Однак рішення суду відповідачем було виконано несвоєчасно, у зв'язку з чим, кошти позивачка отримала лише 12.06.2018р.. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання судового рішення у розмірі 2 110,15 грн., інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення - 8 929,71 грн., інфляційних втрати на середній заробіток - 23 999,23 грн., середній заробіток за період з проголошення судового рішення №523/15169/14-ц (29.04.2016) по момент його виконання у розмірі 77 127,36 грн., моральної шкоди (10 000,00 грн.), всього у розмірі 122 166 гривень 45 копійок. В судовому засіданні позивач, а також його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача пояснив, що відповідач не бажав виконувати рішення суду, а тому вони тривалий час не мали можливості отримати належні кошти. Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Так, у відзиві на позовну заяву, а також в поясненнях представники відповідача посилались на те, що рішення суду не було виконано своєчасно, оскільки вони оскаржували його в апеляційному та касаційному порядку. Окрім того, відповідач є бюджетною установою, а тому рішення підлягало виконанню через Державну казначейську службу України, що також призвело до тривалого виконання рішення. Представники відповідача також вважають, що ст. 117 КЗпП України в даному випадку не може бути застосована, оскільки виплати стосувались лише вихідної допомоги. Окрім того, вони посилались на рішення рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України». Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016р. по цивільній справі № 523/15169/14-ц позовні вимоги [PERSON] до Національного університету харчових технологій, третя особа [PERSON], про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди було задоволено частково. Рішенням суду було стягнуто з Національного університету харчових технологій на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 4062,9 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 27749,37 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн. та судові витрати у розмірі 900,48 грн.. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року у цій справі апеляційну скаргу Національного університету харчових технологій відхилено - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року касаційну скаргу Національного університету харчових технологій відхилено - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016 року, ухвали апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року залишено без змін. Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження від 05 грудня 2017 року, за результатами розгляду якої 01 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження (№АСВП 55404607). 16 травня 2018 року виконавче провадження на виконання постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження від 11.04.2018 року за підписом заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві В.М. Чепурного про передачу матеріалів виконавчого провадження №55404607 передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 17 травня 2018 року виконавче провадження прийнято до виконання державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіним Олександром Павловичем. 05 червня 2018р. Національний університет харчових технологій перерахував на рахунок ГТУЮ в Одеській області суму коштів у розмірі 37034 гривні 03 копійки, що підтверджується платіжним дорученням. 12 червня 2018 року на рахунок, наданий органам Державної виконавчої служби надійшли кошти у розмірі 33 212,75 грн. 15 червня 2018 року - закінчення ВП п.9 ч.І ст. 39 (фактичне повне виконання рішення). Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. При цьому суд відхиляє посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Судом встановлено, що остаточний розрахунок на виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 квітня 2016 року проведений відповідачем 05 червня 2018 року, що підтверджується копією платіжного доручення про перерахування коштів відділу ДВС. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016р. було встановлено, що згідно з довідкою про нарахування та сплату заробітної плати [PERSON] за період з 01 січня 2014 року по 03 вересня 2014 року за останні два місяці розмір заробітної плати складав 1345, 56 грн., відпрацьованих годин 176 - за липень, та 1363,04 грн. та 176 відпрацьованих годин - за серпень (а.с.95). Отже, розмір середньомісячної заробітної плати складає 1354,30 грн. (1345,56 грн.+ 1363,04 грн./2), середньомісячне число робочих днів складає 176 годин (176+176/2), а розмір середньогодинної заробітної плати дорівнює 7,69 грн. за годину (1354,30 /176 годин). Всього фактично з дати ухвалення рішення по день фактичного виконання рішення сплинуло 24 місяця та 2 робочих дня (16 годин), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку (24 місяця *1354,30 середньомісячний заробіток = 32503 гривень 20 копійок) + (2 робочих дня, а саме погодинно 16 годин *7,69=123,04) всього у розмірі 32626 гривень 24 копійки. При цьому, суд вважає, що є безпідставними вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних виплати по виниклій заборгованості, відповідно до вимог ст.625 УК України, оскільки саме нормами КЗпП України та види відповідальності за несвоєчасну сплату розрахунку при звільненні не встановлені. Згідно з вимогами ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2016р. вже стягувалась з відповідача моральна шкода за несвоєчасну затримки заробітної плати, а несвоєчасне виконання рішення відповідачем не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд також вважає, що оскільки позивачка під час подачі позову була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача, в порядку ст. 141 ЦПК України на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial