Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові вказувала, що 08.05.2008 року зареєструвала шлюб з [PERSON] і після реєстрації шлюбу вони почали проживати у її баби, яка в своє господарство також зареєструвала її чоловіка. 24.01.2014 року її баба [PERSON] подарувала їй свій житловий будинок в с. Карапчів по вул. Надрічна, 28. Зазначала, що з листопада 2014 року вони припинили сімейно шлюбні відносини, відповідач залишив сімю і переїхав проживати до своєї баби в с. Н. Станівці Кіцманського району, а 13.04.2016 року їх шлюб за позовом відповідача розірваний Вижницьким районним судом. Посилалася на те, що неодноразово зверталася до відповідача з метою зняття його з реєстрації місця проживання, але він не відреагував на її звернення, а тому змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Реєстрація відповідача за місцем проживання в її господарстві позбавляє її належним чином розпоряджатися своєю власністю. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом в будинку, що належить їй на праві приватної власності по вул. Надрічна, 28 в с. Карапчів Вижницького району Чернівецької області. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві її представник [PERSON] просила справу розглядати у її відсутності, заявлений позов підтримала, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що на підставі договору дарування серія ВТМ №590184 від 24.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №119, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок в с. Карапчів Вижницького району Чернівецької області по вул. Надрічна, 28, що підтверджується копією вказаного договору та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16711763 від 24.01.2014 року, виданого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.05.2008 року. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13.04.2016 року по цивільній справі №713/480/16-ц (провадження №2/713/257/16) шлюб між ними розірвано, що підтверджується його копією. Вказане рішення набрало законної сили 25.04.2016 року, а тому встановлені ним обставини в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з листопада 2014 року разом не проживали та не вели спільне господарство. [PERSON] переїхав на постійне місце проживання в [INFO]. Згідно копії довідки виконавчого комітету Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області №2255 від 12.11.2015 року [PERSON] з січня 2015 року по даний час проживає без реєстрації в господарстві своєї бабусі [PERSON], [INFO] в с. Брусенки по вул. Б. Хмельницького, 150. Відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований у [INFO], як колишній чоловік позивача, однак з листопада 2014 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується довідкою №678 від 21.06.2016 року та актом обстеження умов проживання [PERSON] №679 від 21.06.2016 року, виданих виконавчим комітетом Карапчівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області. На даний час позивач не може розпорядитися належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по вул. Надрічна, 28 в с. Карапчів Вижницького району Чернівецької області, оскільки в ньому зареєстрований відповідач. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення закріплені також у ЦК України. Так відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст.156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Враховуючи викладені вимоги закону та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON], будучи колишнім членом сімї позивача, без поважних причин, понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою: с. Карапчів, вул. Надрічна, 28, Вижницького району Чернівецької області, який належить позивачу на праві приватної власності, а тому суд приходить до висновку, що його необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення. На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 72, 150, 156 ЖК Української РСР,

Outcome: approved