Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову посилається на те, що з 1991 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 05.07.2000 року. Від шлюбу з відповідачем має дитину, доньку - [PERSON]. 14 листопада 2000 року вона вдруге вийшла заміж та змінила прізвище на «[PERSON]». Протягом чотирнадцяти років її донька, [PERSON], проживає з нею та її чоловіком. Відповідач участі у вихованні неповнолітньої дитини не приймає, добровільно аліменти на виплачує та не надає ніякої матеріальної допомоги. У зв'язку з побажаннями доньки розширити свій світогляд, вона має намір тимчасово виїжджати за межі України (до Російської Федерації) разом з дитиною для відпочинку та оздоровлення. Але місцезнаходження її колишнього чоловіка їй невідомо, внаслідок чого вона не може отримати його згоду на виїзд дитини за межі України. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], строком на три роки, тобто до 03.10.2017 року за межі України до Російської Федерації, без згоди її батька, [PERSON], [INFO] (а.с.13-14). У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву, в якій просила слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час слухання справи повідомлений належним чином, повідомлень про причини неявки від відповідача не надійшло, в зв'язку з чим згідно ст. 224 ЦПК України суд на підставі наявних у справі доказів вважає можливим ухвалити заочне рішення. Позивач надала письмову згоду на ухвалення заочного рішення. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню. Згідно ст.154 Сімейного Кодексу України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини як законні представники без спеціальних повноважень. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.07.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку, [PERSON], [INFO] (а.с.5), вихованням та освітою якої займається позивачка. В теперішній час позивачка має намір здійснити подорож разом із дитиною до Російської Федерації. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, 14.11.2000 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.7). Частиною 2 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до абз.2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянина України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Конвенцією про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановленні Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон України не суперечить інтересам дитини, є доцільним з точки зору виховання дитини, її розвитку та відпочинку, та вважає доцільним дозволити тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації у супроводі її матері, без згоди та супроводу батька на період до досягнення дитиною 16 років, тобто по 11.01.2016 року, задовольнивши позов частково.

Outcome: partial