Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 17 вересня 2010 року до 24 червня 2019 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились біля року тому назад, після того, як відповідач у присутності дітей підняв на неї руку. На даний час вона проживає разом із дітьми квартирі, яку орендує, за адресою: [ADDRESS] . Вона змушена була переїхати з дітьми до орендованого житла до вирішення питання щодо спільно набутої у шлюбі квартири, оскільки з моменту припинення шлюбних відносин, [PERSON] створює жахливі психологічні умови для її проживання і проживання їх дітей. Постійно провокує скандали і конфлікти на очах у дітей. Постійно намовляє дітей проти неї, здійснює психологічний тиск на них. Таку поведінку він демонструє тільки тоді, коли вона знаходиться дома, свідомо створюючи для неї негативний образ у сприйнятті малолітніх дітей. Після розлучення [PERSON] почав розмови з дітьми про те, що їх необхідно розділити, що син має жити з позивачем, а донька повинна залишитись жити з батьком. Такий психологічний тиск на дітей здійснюється ним постійно. Донька - [PERSON] через це перебуває у тяжкому психологічному стані. [PERSON] вважає, що в інтересах дітей проживати саме зі нею. Вона має постійне місце роботи і достатній заробіток. ЇЇ робочий графік дозволяє мати час відводити дітей до школи, займатися із ними вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про них. Має можливість в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, забезпечити гармонійний розвиток їх особистості в сфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вона веде активний спортивний спосіб життя, постійно приймає участь у змаганнях та марафонах. Діти завжди супроводжують її на змаганнях. Таким чином, позивач наголошує на тому, що проживання дітей разом зі нею відповідає їх інтересам. Між нею і дітьми існує сильний природній беззаперечний зв`язок. Разом з тим, вона не чинить відповідачу жодних перешкод для його спілкування із сином і донькою і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення не були позбавлені піклування батька. У зв`язку з викладеним, позивач просила суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , з нею. У свою чергу відповідач по справі звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначив, що сімейно-шлюбні стосунки сторони підтримували до вересня 2018 року. Починаючи з 2018 року [PERSON] стала жити власним життям, в якому не було місця не тільки [PERSON] , але й їх малолітнім дітям. Вільний від роботи час [PERSON] проводила на власний розсуд, не враховуючи інтересів дітей, а саме: за для участі у громадських зборах, корпоративних вечорах, залишала дітей за будь-яких обставин, не зважаючи на хворобу доньки та відсутність вдома позивача за зустрічним позовом у пізній час доби. Вихованням дітей, їх потребами та інтересами взагалі не цікавилася. [PERSON] неодноразово звертався до Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради із відповідними заявами про притягнення до відповідальності [PERSON] за систематичне невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітніх дітей, влаштування безпечних умов життя та піклування про них. Проте [PERSON] , незважаючи на численні попередження про недопустимість порушень прав малолітніх дітей щодо створення безпечних умов проживання та сприятливої здорової психологічної атмосфери в родині, систематично ухилялася від виконання батьківських обов`язків, а саме: залишала дітей одних вдома на тривалий час, не забирала їх зі школи (групи подовженого дня) та залишала їх самих на вихідних днях, які проводила на власний розсуд без врахування інтересів дітей. Непоодинокими були випадки, коли [PERSON] під приводом необхідності догляду за дітьми відпрошувалася з роботи, тоді як діти фактично знаходилися з бабусею та дідусем, або з самим [PERSON] . Незважаючи на негативне ставлення [PERSON] до [PERSON] , на невиконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо спільних малолітніх дітей, позивач за зустрічним позовом наголошував на тому, що виховував дітей в дусі поваги та любові до їх матері. Всі обвинувачення в психологічному насиллі надумані та безпідставні. На даний час діти по декілька днів проживають як з ним за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] , так і з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З 22.08.2001 року по теперішній час [PERSON] постійно працює на ПрАТ «Комбінат «Придніпровський» машиністом аміачних холодильних установок, де характеризується позитивно. На обліку у лікарів психіатра та нарколога ніколи не перебував та не перебуває. Постійно бере дієву участь у житті дітей, їх утриманні, вихованні, створенні умов розвитку, а саме: влаштовує дітей у різноманітні гуртки (спортивні, танцювальні) та створює умови для їх відвідування, відвідує навчальний заклад, лікаря-педіатра за потреби, піклується про стан здоров`я дітей, організовує та проводить відпочинок як що тижня, так і під час канікул. У зв`язку з викладеним [PERSON] просив суд визначити місце проживання дітей разом з ним. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Проти зустрічних позовних вимог заперечували в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та його представник проти первісного позову заперечували в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги підтримали. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради в судовому засіданні просила суд винести рішення з урахуванням інтересів дітей, оскільки орган опіки не зміг однозначно визначитись, з ким мають проживати діти. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, думку малолітніх [PERSON] та [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 17 вересня 2010 року, Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб сторін по справі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року. Від спільного подружнього життя сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що на даний час діти по декілька днів проживають як з [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] , так і з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Сторони по справі працюють, тобто мають самостійний заробіток, позитивно характеризуються як за місцем роботи, так і за місцем проживання, мають житло. Згідно характеристик з навчальних закладів, де навчаються діти, а також пояснень педагогів дітей, свідків [PERSON] , [PERSON] , батьки належним чином займаються вихованням дітей, беруть активну участь у навчальному процесі, при цьому діти перебувають у психологічній напрузі через взаємовідносини батьків. Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 30 вересня 2020 року № 4/4-507 комісія не прийшла до єдиного висновку щодо місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] . У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Суд враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи особистості [PERSON] та [PERSON] , як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо діти будуть жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у малолітніх дітей, яким всього десять та вісім років, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вони ще повинні і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дітей дуже важливо щоб у них також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дітей таким притулком зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки. Що в результаті допоможе дітям здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки. Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Як було встановлено судом, на час проживання дітей з матір`ю остання не заперечувала проти спілкування батька з дітьми. У судовому засіданні малолітні [PERSON] та [PERSON] пояснили, що хочуть проживати разом з батьками почергово, як існує зараз, а саме будні з мамою, а вихідні з татом . При цьому суд враховує, що діти при наданні пояснень підтвердили тісний зв`язок з батьком. При цьому суд враховує, що жодних доказів, які свідчили б про неналежне виконання позивачем своїх материнських обов`язків, недбале або жорстоке ставлення до дитини, негативний вплив на її особистість, суду не надано. Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування дітей з обома батьками, за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, суд дійшов висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, що якнайкраще буде відповідати інтересам дітей з урахуванням його віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 768,40 грн. Судові витрати [PERSON] у вигляді судового збору віднести за його рахунок

Outcome: approved