Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, збільшивши який просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити їй, [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю - квартирою під номером [ADDRESS] та вселити її, [PERSON] до квартири під номером [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 34,8 кв.м.; виселити [PERSON] та інших осіб з квартири під номером [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 34,8 кв.м., без надання іншого житлового приміщення. Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що 04 вересня 2014 року між [PERSON] та позивачкою, [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Тетяною Герасимівною, та зареєстрований у реєстрі за №751, за яким відповідач передав, а позивачка прийняла у власність ізольовану квартиру під номером 1, що знаходиться у будинку під номером [ADDRESS] та складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 34,8 кв.м. та того ж дня право власності на спірну квартиру було зареєстроване за позивачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 26386399. Під час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу відповідач передав позивачці одну пару ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та попросив надати йому декілька місяців для виселення з спірної квартири. Позивачка погодилась надати відповідачу час для виселення із квартири та за домовленістю між нею, [PERSON] та [PERSON] цей час мав скласти шість місяців з дня укладення договору купівлі-продажу, тобто до 04.03.2015 року. Незважаючи на обумовлений між позивачкою та відповідачем строк, [PERSON] із спірної квартири не виїхав. [PERSON] неодноразово намагалася поговорити з відповідачем та вирішити дане питання добровільно, не звертаючись до суду, але відповідач спочатку відтягував час переїзду на дні, тижні, місяці, а згодом став геть ігнорувати дзвінки від позивачки та напевно змінив номер телефону, адже телефон, за яким раніше позивачка могла поспілкуватися з відповідачем наразі не відповідає. Позивачка неодноразово приходила до спірної квартири задля того, щоб попрохати відповідача переїхати звідти, адже квартира належить їй на праві приватної власності та вона, як власниця, має намір проживати в ній. Так, в один з візитів позивачка побачила, що відповідачем самовільно без попередження та згоди позивачки було замінено замки у вхідних дверях до квартири, від яких у [PERSON] ключів не має, що створює для неї непереборні перешкоди в користуванні належним їй житловим приміщенням. Зважаючи на той факт, що позивачка не має вільного доступу до спірної квартири, відповідач користується цим, та відмовляється добровільно впустити позивачку до квартири. За таких обставин, позивачка вважає, що внаслідок здійснення [PERSON] перешкод у доступі до квартири [ADDRESS] , порушуються її законні права, як власника квартири, що стало приводом для звернення з даним позовом до суду. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а також розглянути справу за відсутності позивача та представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву в якій проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу за його відсутності. Також надав письмові пояснення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно п.11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2014 року між [PERSON] , «Продавець» та [PERSON] «Покупець» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Тетяною Герасимівною, та зареєстрований у реєстрі за №751, за яким [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність ізольовану квартиру під номером 1, що знаходиться у будинку під номером [ADDRESS] та складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 34,8 кв.м.. Того ж дня право власності на спірну квартиру було зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.09.2014 року, індексний номер витягу 26386399. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.317 ЦК України - власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами частини 1 статті 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 - застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 386 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. [PERSON] , в силу свого статусу власника житла, наділена тріадою права власності, а саме володіння, розпорядження та користування спірною квартирою. Проте, зважаючи на режим використання квартири відповідачем та іншими невідомими позивачці особами, які не є членами однієї родини та не перебувають у договірних відносинах з позивачкою з приводу користування квартирою, позивачка позбавлена можливості користуватися спірною квартирою. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР - осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 361, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150 ЖК Української РСР,

Outcome: approved