Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON]М про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.05.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого вона передала у позику відповідачеві 10 000 гривень на один місяць, про що останній написав відповідну розписку. Однак, відповідач до встановленого договором строку не повернув боргу і відмовляється добровільно сплачувати позичені кошти, тому просить стягнути з [PERSON] на її користь 10000 гривень, 5215 грн. 53 коп. відсотків за користування коштами, а також сплачений судовий збір. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила суд позов задоволити, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 травня 2014 року [PERSON] позичив у [PERSON] 10 000 гривень строком на один місяць, про що написав відповідну розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с. 4) Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Умови надання позики викладені власноручно написаній розписці [PERSON] Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція закріплена в Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року в справі № 6-36цс14. Норма ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із наведеного, враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовуються належними та допустимими доказами виникнення та реалізації між сторонами договірних зобовязань, що породжуються внаслідок укладення договору позики, які в послідуючому проявились невиконанням відповідачем відповідного грошового зобовязання, що свідчить про порушення прав та інтересів позивача, а тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, відповідають нормам чинного законодавства України, в силу чого, позов підлягає до задоволення повністю. В звязку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved