Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що 11 серпня 2001 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, про що у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області зроблено запис № 391 (документ 1-ФМ № 026457 від 13 лютого 2007 р. виписано повторно у зв'язку з втратою оригіналу). Вказує, що від шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO], про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області здійснено запис № 465 від 23.04.2007 р. Пояснює, що оскільки останніми роками особисті відносини між нею та її чоловіком поступово погіршувалися, на даний час у них відсутнє взаєморозуміння та спільні інтереси. Вони мають різні погляди та плани на життя, через що проживання разом на тепер додає ще більше неприязні вкрай напруженим стосункам. Зазначає, що кожний з них по-різному намагається виховувати дитину, на цьому підґрунті постійно виникають непорозуміння, що негативно відбивається на їхній доньці, яка особливо тяжко переживає розлад між батьками у молодшому шкільному віці, замикається в собі і намагається уникати спільного перебування з батьками, втрачаючи інтерес до саморозвитку. Також вказує, що вона вже має кількамісячний досвід фактично окремого проживання доньки з нею від чоловіка, так само, як окремого проживання його з донькою від неї (відрядження, перебування на стаціонарному лікуванні). В той період донька сумувала з приводу відсутності одного з батьків, проте тоді вона не була свідком щоденного ігнорування та байдужого ставлення батьків один до одного, що, поза сумнівом, є не найкращим прикладом поведінки у сім'ї і як для майбутньої матері та дружини небезпечно. Спостерігаючи таку невтішну та незмінну в кращий бік картину спільного, так званого, життя, а також розуміючи те, що вони з чоловіком ще не досить в похилому віці, працевлаштовані і кожен з них має місце проживання, переконана, що після розлучення і вона, і її чоловік в змозі забезпечити повноцінне у всіх відношеннях життя і розвиток дитини, поряд із можливим влаштуванням особистого життя. Зазначає, що в ході останніх бесід вона з чоловіком дійшли до висновку, що вони, а особливо донька, більше не хочуть і не можуть піддаватися подібному травмуванню, і на відповідну пропозицію чоловіка щодо розлучення, здійснення усіх подальших необхідних заходів, зокрема, звернення до суду, він останнє слово залишив за нею. Крім цього, з урахуванням прозорості і визначеності у подальшому проживанні після розлучення, з врахуванням, що спільно нажитого нерухомого майна вони не мають, а також наявності стійкого небажання щодо налагодження взаємовідносин, відновлення дружніх та доброзичливих стосунків, вони дійшли висновку, що розірвання шлюбу можливе. В даний час після попередньої згоди з чоловіком, вона клопоче про те, щоб донька проживала разом з нею, тобто, опікуном призначатиметься матір. Пояснює, що шлюб вони розривають вперше. З огляду на викладене, просить суд винести відповідне рішення про розірвання шлюбу, укладеного між ними 2001 р. у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області по актовому запису № 391 від 11 серпня 2001 р., призначити опікуном неповнолітньої доньки [PERSON] її матір, а батькові дозволити бачитися з дитиною переважно у вихідні дні, а також встановити рішенням суду розмір аліментів на користь неповнолітньої доньки від батька [PERSON] на постійній основі 33 % (мінімум 25 %) від його зарплати щомісячно (з огляду на хронічну хворобливість дитини й потребу на додаткове навчання). В подальшому, при усуненні недоліків, зазначених в ухвалі про залишення без руху позовної заяви від 24.12.2015 року, позивачем подано позовну заяву, у якій визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі 3000,00 грн. на утримання дитини, решта позовних вимог не змінено. 16 березня 2016 року [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про надання строку для примирення подружжя, в якій зазначив, що вважає, що їм з дружиною потрібен час для примирення, так як у них немає підстав для розірвання шлюбу. Також, відповідач [PERSON] 16 березня 2016 року подав через канцелярію суду заперечення проти позовної заяви про розірвання шлюбу. Свої заперечення обґрунтовує тим, що після ознайомлення зі змістом позовної заяви [PERSON] він вважає, що вона є безпідставна, необґрунтована та передчасна, оскільки базується на даних, які не відповідають дійсності. Зокрема, він не згоден з твердженням дружини про те, що «... кожний з них намагається по різному виховувати дитину; на цьому підґрунті постійно виникають непорозуміння, сварки; все це негативно відбивається на їхній доньці, яка особливо переживає розлад між батьками у молодшому шкільному віці, замикається у собі і намагається уникати спільного перебування з батьками, втрачаючи інтерес до саморозвитку...». Вказує, що вони з дружиною щасливо проживають у шлюбі вже 15 років. З самого початку їхнього союзу вони прикладають максимум зусиль для формування позитивної атмосфери та гармонії в сімї, вживають вичерпних заходів для покращення побутових умов проживання родини. Зазначає, що в 2007 році у них народилася донечка [PERSON], яку вони разом виховують. Народження дитини було довгоочікуваною та найпрекраснішою миттю їхнього подружнього життя. Пояснює, що у них з дружиною, як і в будь-якій нормальній сімї, іноді виникають непорозуміння, однак вони носять поодинокий характер, стосуються переважно вирішення побутових питань і ніяким чином не можуть негативно впливати на їхнє сімейне життя. Що стосується «різних підходів до виховання доньки», то дійсно, з моменту її народження, більшість часу по вихованню дитини витрачає його дружина, яка щоденно та щохвилинно приділяє увагу дитині, формуючи її характер та особистість. Враховуючи ці обставини, він не наполягає на застосуванні якихось інших методів виховання, оскільки, зі свого боку, ним систематично надається допомога коханій людині в естетичному, культурному, освітньому та фізичному вихованні їхньої дитини. Доводи дружини про те, що «...в період сумування з приводу відсутності одного з батьків, донька не була свідком щоденного ігнорування та байдужого ставлення батьків один до одного, що, поза сумнівом, є не найкращим прикладом поведінки у сімї...» є взаємно суперечливими, оскільки обставини, на які посилається його дружина (службове відрядження його у зону АТО, перебування дружини на стаціонарному лікуванні у звязку із захворюванням), свідчить про поважність та обґрунтованість причин тимчасової відсутності одного із батьків поруч із сімєю та дитиною зокрема. Наголошує, що у період з 19 січня по 22 квітня 2015 року він брав участь в антитерористичній операції в зоні АТО в Луганській області, основним завданням якої була боротьба з терористичними та незаконними озброєними формуваннями, звільнення тимчасово окупованих територій, запобігання збройного вторгнення іноземних угрупувань в інші регіони нашої держави. Щодо доводу дружини про невиконання ним своїх батьківських обовязків, зазначає, що з моменту народження їхньої доньки жодного разу таких обставин не існувало. Окремо відзначив, що дізнавшись у травні 2009 року, що за станом свого здоровя їхня донька потребує систематичного медичного догляду та лікування за межами області, як наслідок, з того часу, їхня родина щороку в обовязковому порядку виїжджає до м. Львова та м. Трускавець, де їх донька проходить доволі складні та дороговартісні діагностично-лікувальні курси на базі місцевих медико-реабілітаційних центрів. Так, загалом, на сьогоднішній час вони здійснили 6 такого роду поїздок за межі регіону. Вартість однієї поїздки (з лікуванням та проживанням) на сьогодні складає не менше 10 тисяч гривень. Усі зазначені фінансові витрати відшкодовують виключно вони з дружиною, без фактичної участі та допомоги третіх осіб, що, безумовно, може підтвердити позивач. З огляду на те, що на сьогоднішній час їхня донька потребує подальшого спостереження та лікування із вказаної проблематики, а також їй в обовязковому порядку передбачено постійне проходження санаторно-курортного оздоровлення, вони з дружиною мають тверде переконання в необхідності продовження вказаного вкрай важливого для усіх їх (в першу чергу - дитини) процесу. А з урахуванням вкрай дорогої вартості даних процедур відповідач стверджує, що він зобовязаний бути разом зі своєю родиною і усіляко допомагати їй. Також зазначає, що посилання дружини на те, що в ході останніх вони дійшли висновку щодо розлучення, а здійснення усіх подальших необхідних заходів, зокрема звернення до суду, він останнє слово залишив за дружиною не відповідає дійсності, оскільки даної розмови не існувало взагалі і природа її походження йому невідома. Так само не відповідають дійсності доводи дружини про наявність у них стійкого небажання щодо налагодження взаємовідносин, відновлення дружніх та доброзичливих стосунків та про те, що вони дійшли висновку, що розірвання шлюбу можливе. Відповідач відзначає, що у лютому 2015 року, перебуваючи у зоні АТО, він отримав авансом своє фінансове забезпечення на три місяці наперед, а переважну більшість цих коштів він негайно надіслав дружині та ініціював придбання нею для їхньої сімї необхідної побутової техніки. Стверджує, що за вказані кошти його дружина придбала: дороговартісні холодильник, пральну машину та газову плиту, які одразу ж були встановлені за вищевказаним місцем їхнього спільного проживання. Дані предмети побуту й по сьогодні використовуються їхньою родиною за цільовим призначенням, що також безпосередньо може підтвердити його дружина. Повідомив про усвідомлення, що факт розлучення може різко змінити морально-психологічний стан їхньої малолітньої доньки, справити руйнівний вплив на її внутрішнє сприйняття важливих сімейних цінностей і в кінцевому спричинити їй важку психологічну травму. Зауважує, що проблематика питання стосовно розлученої сім'ї полягає в тому, що мати не може замінити батька вже тому, що вона жінка, і один з батьків не може замінити двох. Кожний з них приносить у сім'ю свою індивідуальність, багатогранність почуттів і думок, інтересів і знань, дій і вчинків, на підставі яких саме й формується характер дитини. Відсутність одного з батьків нічим і ніколи не може бути замінена. Вважає, що за таких умов та обставин розірвання їх шлюбу, на якому наполягає дружина, є неможливим, оскільки це в першу чергу суперечить загальним засадам їхньої сімї, інтересам та морально-психологічному стану їх малолітньої дитини, нормам християнської моралі та положенням ч. 1 ст. 55 Сімейного кодексу України, де зазначено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. З урахуванням викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви його дружини повністю. Також просить суд вжити заходи відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України та надати передбачений цією статтею максимальний (до 6-ти місяців) термін для примирення подружжя з наведених вище підстав. 17.03.2016 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області клопотання відповідача задоволено. Сторонам у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів надано строк для примирення до 17.09.2016 року, а провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення. 19.09.2016 року відновлено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.\~ 03.03.2017 року позивач [PERSON] подала через канцелярію суду заяву про зменшення позовних вимог. В заяві просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом з матірю та призначити стягнення з [PERSON] на його користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] аліментів у розмірі 33 % від доходів [PERSON], але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати подання позову та до досягнення дитиною повноліття. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала, просила суд задовольнити їх. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зменшені позовні вимоги, у тому числі щодо стягнення аліментів, визнав. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не зявився, однак, до матеріалів справи надано висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому за вих. № 143/12-34 від 23.03.2016 року про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Так, як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що 11 серпня 2001 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 391, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 026457, виданого повторно міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 13 лютого 2007 року. У позивача з відповідачем є спільна дитина: донька [PERSON], яка народилася 03.04.2007 року, про що 23.04.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 465, що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 069096, виданого 23 квітня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Зокрема, 17.03.2016 року судом також було надано сторонам строк на примирення до 17.09.2016 року, а провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення, однак, сторони не примирилися, позивач в судовому засідання повідомила про своє бажання шлюб з відповідачем розірвати. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їхньої дитини, що має істотне значення, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач є батьком малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 069096 від 23.04.2007 року. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Окрім того, як вбачається з довідки Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради за вих. № 84/29/01-06 від 01.02.2016 року щодо стану [PERSON], дитина з 2008 року знаходиться на диспансерному обліку у невролога з діагнозом мінімальна церебральна дифункція, синдром гіперзбудливості, пірамідна недостатність нижніх кінцівок, нейрогенний сечовий міхур та потребує динамічного спостереження та лікування у невролога, мобілізуючої гімнастики та масажів для нейрофізіологічної корекції хребта, ЛФК, вело тренування, плавання, щорічні оздоровлення в санаторно-курортних умовах. Як вбачається із позовної заяви позивача [PERSON] відповідач працевлаштований, має місце проживання та він має реальну змогу утримувати їхню дитину шляхом сплати аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищевикладене, визнання позовних вимог відповідачем, а також враховуючи рівність обовязку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 33% від доходів [PERSON], [INFO], щомісяця, починаючи з 21 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується питання встановлення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. З висновку про визначення місця проживання дитини виконавчого комітету Ужгородської міської ради за вих. № 143/12-34 від 23.03.2016 року вбачається, що 01 березня 2016 року та 15 березня 2016 року на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому, було вислухано думку матері дитини, щодо вирішення даного спору. Гр. [PERSON] на засідання комісії не з'явився. Крім того, в усній формі гр. [PERSON] заявив працівникам служби у справах дітей, що не заперечує проти того, щоб малолітню [PERSON] залишили проживати з її мамою гр. [PERSON], але має намір зберегти даний шлюб. Під час обстеження умов проживання матері дитини гр. [PERSON], за адресою м. Ужгород, пр. Свободи, 22/10, установлено, що умови проживання за даною адресою є відмінні, квартира обладнана всіма необхідними комунальними зручностями, складається з двох кімнат облаштованих сучасними меблями, та побутовою технікою, у квартирі створені всі умови для проживання та виховання дитини, є велика кількість іграшок і дитячого одягу, стіл для навчання, свій ноутбук, окрема дитяча кімната і спальне місце. Стосунки між мамою та дитиною традиційні, доброзичливі. Громадянка [PERSON] працює на посаді співробітника в УСБУ в Закарпатській області. Її нарахований дохід за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року становив 40 187,88 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 25.02.2016 року №58/59. Вихованню та розвитку своєї дитини вона приділяє достатню увагу. Це зокрема підтверджується довідкою з місця навчання-характеристикою [PERSON], учениці З-A класу Ужгородської [PERSON] ст. №5. Громадянка [PERSON] по місцю проживання характеризується з позитивної сторони, скарг з боку сусідів до правоохоронних органів не надходило, про що свідчить характеристика від ПП «Ужбудсервіс». Доказів, які б підтверджували зловживання спиртними напоями або наркотичними речовинами гр. [PERSON] не виявлено. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини «малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю». Заслухавши думку матері, враховуючи те, що мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, та насамперед беручи до уваги інтереси дитини, орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, визнав доцільним визначення місця проживання [PERSON],[INFO], разом з її мамою гр. [PERSON] за адресою її місця проживання. Згідно з довідкою № 1176 від 08.12.2015 року, виданою ПП «Ужгородський Будинковий Сервіс» гр. [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [INFO] з донькою [PERSON], [INFO]. Таким чином, з урахуванням висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, враховуючи те, що відповідач не заперечує проти того, щоб малолітню [PERSON] залишили проживати з її мамою, суд вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON], [INFO]. Суд також вважає, що у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір в розмірі 487,20 грн., а також 487,20 грн. на користь держави. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 03 березня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 06 березня 2017 року.

Outcome: approved