Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 квітня 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб. На даний момент стосунки сторін припинені та на розгляді в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області знаходиться справа про розірвання шлюбу. Під час шлюбу ними було придбано дві квартири, два гаражі, два автомобіля, причіп, мотоцикл, човен, три велосипеди, меблі та побутову техніку. Загальна вартість майна складає 592 000,00 грн. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила в порядку поділу майна визнати за нею право власності на автомобіль «ВАЗ-2108», автопричіп, двокімнатну квартиру [ADDRESS] , гараж, два велосипеди, комп`ютер, саббуфер, диван шкіряний, диван, шифоньєр, трюмо, кухонні меблі, телевізор, акустичну систему, тумбочку під телевізор, а всього майна на загальну суму 296 000,00 грн. За відповідачем просила визнати право власності на грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн., які були ним отримані від продажу спільної сумісної власності - автомобіля «Daewoo Lanos», квартиру [ADDRESS] , гараж, велосипед, мотоцикл «Ява», човен моторний, станок згинальний, ноутбук, два дивани, шифоньєр, праску, а всього майна на загальну суму 296 000,00 грн. У своєму відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що автомобіль «Daewoo Lanos» ним було продано 12 квітня 2019 року за 70 000,00 грн. та ці кошти використані в інтересах сім`ї, а саме: повернуто борг, який вони брали, щоб оплатити навчання доньки за кордоном. Крім того, автомобіль «ВАЗ-2108» він використовує у підприємницькій діяльності, оскільки є фізичною особою-підприємцем. Більш того, автомобіль «ВАЗ-2108» він залишив собі за домовленістю з позивачем, а позивачу замість автомобіля залишив телевізор, ліжко, шафу-купе, диван, пральну машинку, холодильник, пилосос, праску, а всього майн на загальну суму 56 500,00 грн. Також, заперечував щодо поділу квартир, оскільки вони хоча й придбані під час шлюбу, проте придбані за його особисті кошти, що підтверджується відповідними, нотаріально посвідченими, заявами позивача. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що вони мали у власності дві двокімнатні квартири, два гаражі, автомобілі «Деу Ланос» та «ВАЗ 2108», автопричіп, а також інше майно, перераховане в заяві про збільшення позовних вимог. Документи на все майно знаходиться у відповідача. Рухоме майно: меблі, моторну лотку, мотоцикл вони купували через інтернет-сайт оголошень «ОЛХ». Вони мали два телевізор вартістю по 15 000,00 грн. кожний, один знаходиться у неї, оскільки це був подарунок дочці. Шкіряний диван, комп`ютер знаходилися на офісі у відповідача, а меблі у його батьків. При купівлі майна вони все обговорювали з відповідачем, тому вона знає вартість всього придбаного ними майна. За десять років шлюбу вона як і відповідач постійно працювала, кожен мав свій бізнес. Вона була фізичною особою підприємцем, не працювала близько одного року, коли була у відпустці по догляду за дитиною. Фактично вони мають двоповерхову квартиру. Спочатку вони придбали двокімнатну квартиру, а через рік сусідка з верхнього поверху повідомила, що буде продавати квартиру і відповідач наполіг на купівлі другої квартири. На даний час вона з сином проживає у їх квартирі під №1, другою квартирою вона майже не користується, лише ванною кімнатою, розташованою на другому поверсі. Відповідачу вона пропонувала продати квартири, але він не погоджується. Під час купівлі першої квартири, вони мали новонароджену дитину (4 місяці). Вона на той час не могла займатися підприємницькою діяльністю і під час оформлення квартири нотаріусом було виявлено за нею борг по пенсійним внескам. Продавець квартири не проживала в м. Олександрія, тому вони не могли перенести підписання договору купівлі-продажу. Нотаріусом було запропоновано оформити квартиру виключно на чоловіка, щоб не забрали квартиру за борги. Тому вона підписала заяву щодо купівлі квартири за особисті кошти відповідача і у його особисту приватну власність. За рік борги по пенсійним внескам лише виросли. Чоловік сказав, що вийдеш на роботу тоді й погасиш борги. Тому під час купівлі другої квартири, тим же нотаріусом, було запропоновано оформити квартиру так само як і першу. Вона на все погодилася, оскільки на той час вони проживали разом і не збиралися розлучатися. На даний момент, близько 4-років вони не проживають разом. Щодо двох гаражів, може зазначити, що вони розташовані поруч, в гаражному кооперативі в мікрорайоні «Бам». Номерів гаражів і кооперативу вона не пам`ятає, всі документи у відповідача. Крім того, відповідач без її згоди продав автомобіль «Деу Ланос» і через невеликий проміжок часу він вже їздив на іншому авто, тобто витратив кошти на особисті цілі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ковальов А.І. просив задовольнити позовні вимоги та пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 року по 2019 рік, мають двох дітей. Старша донька повноліття, а син 2014 року народження. Обоє дітей отримують за рішенням суду від відповідача аліменти. В період шлюбу сторонами було придбано багато рухомого та нерухомого майна, опис якого зазначений у позові. На даний час шлюб розірвано. Майно придбане під час шлюбу є спільною власністю подружжя. Оскільки добровільно сторони не можуть поділити спільне майно, то позивач просить визнати за нею право власності на майно, перераховане в заяві про збільшення позовних вимог, на загальну суму 296 000 грн., а інше майно на таку ж суму виділити відповідачу. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Журавльов В.Ю. повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки майно зазначене в заяві позивача про збільшення позовних вимог не підтверджено жодним доказом. Відсутні докази існування переліченого майна. Крім того, дві двокімнатні квартири придбані за особисті кошти відповідача у його приватну власність, що підтверджено заявами позивача. Щодо вартості автомобіля «ВАЗ 2108», автопричепа та квартир, які зазначені у заяві про збільшення позовних вимог, то він погоджується з їх такою вартістю. Гаражі та інше перераховане майно взагалі відсутнє. Крім того, в переліку майна, яке просить поділити позивач взагалі не вказане майно, яке перебуває у власності позивача і яким вона користується, яке зазначено у відзиві. Те, що позивач має у власності перераховане майно, позивач підтвердила у судовому засіданні. На навчання дочки сторони взяли кошти спільно у борг, який був погашений після продажу автомобіля «Деу Ланос» за 70 000,00 грн., але докази того, що гроші брали в борг відсутні. В 2018 році відповідач заплатив 12 500 злотих за навчання дочки. Крім того, є докази, долучені до відзиву, про перерахування коштів дочці на загальну суму близько 30 000,00 грн. Оскільки, автомобіль «ВАЗ 2108» і автопричіп використовуються відповідачем у підприємницькій діяльності, то просить суд залишити їх відповідачу, а позивачу залишити майно, що перебуває у її користуванні та зазначено у відзиві загальною вартістю 56 000,00 грн. Заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносини. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 квітня 1999 року Палацом урочистих подій Олександрійської міської ради Кіровоградської області, актовий запис №109, який було розірвано на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2019 року. Під час шлюбу у сторін народились діти - дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України). Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке було придбано подружжям в період шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини, чоловіка є рівними, якщо інше не передбачене домовленістю між ними, або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, разом з позовною заявою позивач повинна була надати докази придбання в період шлюбу майна, що підлягає поділу та докази його вартості. Так само, як і відповідач разом з відзивом повинен був надати аналогічні докази. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідача знає з 2010 року. Вона з ним спілкується особисто та вони мають спільні бізнес проекти. В 2014 році вона переїхала до м. Олександрія, а відповідач допомагав їй з переїздом. [PERSON] їй повідомляв, що в нього всі кошти задіяні в бізнесі, який розвивається. Він хотів купити квартиру, але не мав вільних коштів. Вона декілька днів міркувала, а потім сама запропонувала дати йому грошові кошти на купівлю квартири. Так в грудні 2015 року вона йому дала 4 000,00 доларів, а у вересні 2016 року дала ще 3 000,00 доларів на купівлю другої квартири. Щодо термінів повернення коштів вони нічого не обговорювали та не укладали жодних угод. Вона йому повністю довіряє. З відповідачем вона мала спільні бізнес проекти, він надавав їй послуги, а тому вважає, що відповідач їй грошові кошти не повинен повертати. Свідок [PERSON] , викликана для допиту за клопотанням позивача, в судові засідання неодноразово не з`являлася та 21 жовтня 2020 року в судовому засіданні позивач і її представник відмовилась від допиту зазначеного свідка. В ході судового розгляду позивачем не надано доказів придбання в період шлюбу двох гаражів, трьох велосипедів, комп`ютеру, саббуферу, дивану шкіряного, трьох диванів, двох шифоньєрів, трюмо, кухонних меблів, телевізора, акустичної системи, тумбочки під телевізор, мотоциклу «Ява», човну моторного, станку згинального, ноутбуку, праски, та представник відповідача в судовому засіданні заперечував наявність такого майна взагалі. Так само, як і відповідачем не надано доказів придбання в період шлюбу та залишення позивачу телевізора, ліжка, шафи-купе, дивану, пральної машинки, холодильника, пилососа та праски. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторонами не доведено факт придбання вищезазначеного майна в період шлюбу та як наслідок визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що унеможливлює врахування вартості цього майна при вирішенні спору про поділ спільного майна сторін. В той же час, суд вважає встановленим, що в період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: - двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; - двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; - транспортний засіб марки «ВАЗ», моделі «2108», 1991 року випуску, загальний легковий комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб марки «ПР», моделі «ПА 004», 2011 року випуску, причіп легковий-В, реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб марки «DAEWOO», моделі «LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] . Щодо квартир, які були придбані 04 грудня 2015 року та 31 жовтня 2016 року, тобто в період шлюбу між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 04 грудня 2015 року позивач власноручно підписала заяву, в якій зазначено, що їй відомо про наміри відповідача придбати у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , за гроші, які належать відповідачу особисто. При цьому, позивачу роз`яснено зміст п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Також позивач підтвердила факт набуття відвідачем зазначеної квартири в його особисту приватну власність. Підпис позивача на зазначеній заяві засвідчено приватним нотаріусом. 31 жовтня 2016 року позивач власноручно підписала заяву, в якій зазначено, що їй відомо про наміри відповідача придбати у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , за гроші, які належать відповідачу особисто. При цьому, позивачу роз`яснено зміст п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Також позивач підтвердила факт набуття відвідачем зазначеної квартири в його особисту приватну власність. Підпис позивача на зазначеній заяві засвідчено приватним нотаріусом. Отже, суд приходить до висновку, що спірні двокімнатні квартири є особистою приватною власністю відповідача та не підлягають поділу між сторонами. Оскільки, транспортний засіб марки «ВАЗ», моделі «2108», 1991 року випуску, загальний легковий комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 18 червня 2014 року та транспортний засіб марки «ПР», моделі «ПА 004», 2011 року випуску, причіп легковий-В, реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 19 вересня 2011 року, тобто в період шлюбу, то в силу ст. 60 СК України зазначені транспортні засоби належить сторонам на праві спільної сумісної власності. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності та надає послуги з ремонтно-будівельних робіт. При цьому, зазначені транспортні засоби використовуються відповідачем у здійсненні підприємницької діяльності, що підтверджується фотокартками транспортних засобів, на яких розміщена реклама послуг, які надає відповідач. Факт використання транспортних засобів у підприємницькій діяльності не оспорюється позивачем та її представником. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи, що зазначені транспортні засоби використовуються відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, а також те, що сторони в ході судового розгляду погодили, що вартість автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2108», складає 20 000,00 грн., а вартість автопричепу - 5 000,00 грн., то суд приходить до висновку про можливість визнання за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на зазначені транспортні засоби з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки зазначених транспортних засобів в загальному розмірі 12 500,00 грн. (20 000,00 грн. / 2 + 5 000,00 грн. / 2 = 12 500,00 грн.). Крім того, 09 вересня 2010 року, тобто в період шлюбу, сторонами придбано автомобіль марки «DAEWOO», моделі «LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] . 12 квітня 2019 року зазначений автомобіль перереєстровано на іншого власника, при цьому вартість автомобіля складає 70 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач у своєму відзиві зазначав, що грошові кошти від продажу автомобіля в розмірі 70 000,00 грн. використав для погашення боргу, який виник під час шлюбу та гроші, взяті в борг сторонами були спрямовані на оплату навчання донька за кордоном. При цьому, відповідач доказів наявності боргових зобов`язань суду не надав. В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що грошові кошти від продажу автомобіля в розмірі 70 000,00 грн. відповідач використав безпосередньо на оплату навчання доньки за кордоном, про що надав відповідні документи. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що на момент продажу автомобіля марки «DAEWOO», моделі «LANOS», сторони разом вже не проживали та не вели спільне господарство декілька років. Враховуючи, що відповідачем не надано доказів того, що ним було продано автомобіль марки «DAEWOO», моделі «LANOS», за згодою позивача, а також доказів того, що грошові кошти від продажу автомобіля були спрямовані на погашення спільного боргу подружжя, при цьому вбачається, що оплату за навчання доньки відповідач здійснював 21 серпня 2019 року, тобто після розірвання шлюбу, то суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено факту використання коштів від продажу автомобіля на потреби сім`ї. За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «DAEWOO», моделі «LANOS», реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 35 000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. За приписами ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна, а у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності - дійсною вартістю нерухомого майна. Звертаючись з позовом в суд, позивач просила здійснити поділ майна, загальною вартістю 592 000,00 грн., визнавши за нею право власності на майно загальною вартістю 296 000,00 грн. та сплатила судовий збір в розмірі 2 960,00 грн. Однак, під час судового розгляду встановлено, що загальна вартість майна, що підлягає поділу складає 95 000,00 грн., а тому позов задоволено частково та на користь позивача стягнуто грошову компенсацію вартості майна в розмірі 47 400,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 473,60 грн.

Outcome: partial