Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач - [PERSON] посилається на те, що між нею та відповідачем, [PERSON] 14 травня 1993 року було зареєстровано шлюб у відділі запису актів громадянського стану виконкому Ужгородської міської ради, актовий запис №276, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Вказує, що під час шлюбу у них [INFO] народився син - [PERSON], якому виповнилось 20 років та він проживає окремо. Зазначає, що подружнє життя з відповідачем не склалося. З 2009 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сімейних відносин не підтримують. У кожного з них є своє особисте життя і шлюб між ними фактично припинено. Також пояснює, що перед поданням позовної заяви про розірвання шлюбу вона спілкувалася з відповідачем, який проти розірвання шлюбу не заперечував, однак у зв'язку з зайнятістю подати спільну заяву про розірвання шлюбу він можливості не має. Вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам обох з подружжя. Збереження шлюбу вона вважає неможливим. Оскільки з відповідачем вона не проживає вже кілька років, їхній син живе самостійним життям, вважає, що збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Відповідно до вищевикладеного, просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати та після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак, через канцелярію суду 11.06.2018 року її представник за довіреністю - [PERSON] подав заяву про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні без їхньої участі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, надіслав на адресу суду 15.05.2018 року заяву про розгляд справи без його участі, так як він перебуває за кордоном. В заяві зазначив, що просить суд шлюб між ним та [PERSON] розірвати. Також, у відзиві на позовну заяву від 15.05.2018 року зазначив про своє право відповідно до ст. ст. 49, 206 ЦПК України визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. Пояснив, що подальше збереження шлюбу між ним та [PERSON] вважає неможливим, оскільки вони тривалий час не проживають разом, просить шлюб між ними розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.1993 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (після реєстрації шлюбу прізвище - [PERSON]), було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі запису актів громадянського стану виконкому Ужгородської міської ради, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.05.1993 року зроблено запис за № 276, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 14.05.1993 року. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 01.04.1998 року відділом реєстрації актів громадянського Ужгородської міської ради, де його батьками значаться сторони у справі - [PERSON] та [PERSON]. На даний момент син є повнолітнім. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони тривалий час сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем та не бажає з ним проживати. Враховуючи наведене, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Що стосується вимоги позивача про залишення за нею прізвища «[PERSON]», то така підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позовних вимог щодо поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved