Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] Ріяд про позбавлення права користування житлом (квартирою). Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2016 року позивач вступила в шлюб з відповідачем, який зареєстрували у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис 1066. Після реєстрації шлюбу проживали кілька місяців в квартирі по вул.. 30-річчя Перемоги,14/22, яка належить позивачу на праві власності і в якій відповідач був зареєстрований. За час спільного життя з відповідачем, позивач зрозуміла, що їх шлюб був помилкою, вони різні люди з зовсім іншим сприйняттям життя. Протягом двох років з дня реєстрації шлюбу сторони не дійшли до примирення та розійшлись остаточно. З 2016 року відповідач в даній квартирі не проживає, та не спілкується з позивачем і знятись з реєстрації не бажає, посилаючись на те, що немає часу в звязку із зайнятістю по роботі. Оскільки відповідач відмовився подати заяву про зняття з реєстрації, то позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, через оголошення на офіційному веб порталі судової влади. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280\~ЦПК\~України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно довідки міського комунального підприємства «Житлово - експлуатаційна контора №7» позивач зареєстрована та проживає [INFO], відповідач [PERSON] Ріяд за зазначеною адресою також зареєстрований (а.с.4). Згідно свідоцтва про шлюб достовірно встановлено, що 14.06.2016 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис 1066,згідно свідоцтва про шлюб від 05.09.2018 р., серії I-АМ №228125 (а.с.5). Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні, зазначено, що відповідач [PERSON] Ріяд не проживає в квартирі №22 будинку № 14 по вул.. 30-річчя Перемоги в м. Вінниця з 15.06.2016 року ( а.с.15). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що є подругою позивача і вони давно дружать, коли [PERSON] одружилась з [PERSON] Ріяд то вони заходили декілька разів в гості, але після того як відповідач у 2016 пішов з сімї то вона його не бачила, його особистих речей в квартирі, вона не бачила. Свідок [PERSON] є сусідкою позивача, відповідача [PERSON] Ріяд знає, як чоловіка позивача, також пояснила, що відповідач з 2016 року не проживає в помешканні позивача, і до цього часу вона його не бачила. Свідок [PERSON] яка є матірю позивача, суду пояснила, що дійсно відповідач з 2016 року в помешканні позивача не проживає, зв'язок з ним не підтримує, його місце перебування її невідоме. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК\~України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~405\~ЦК\~України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст.\~405\~ЦК\~України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач [PERSON] Ріяд зареєстрований [INFO] (а.с.4, 15), але за даною адресою не проживає без поважних причин понад декількох років, у зв'язку з чим підлягає визнанню таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Враховуючи те, що факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад декількох років встановлено, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення, тому суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., тому суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн., на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved