Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищевказаною заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання спадкоємцем четвертої черги. Свою заяву заявник мотивувала тим, що 21.08.1990 року було розірвано шлюб між нею, [PERSON], та [PERSON]. Після розірвання шлюбу в березні 2003 року вони із бувшим чоловіком примирились та почали знову спільно проживати, вести спільне господарство, мали спільний бюджет, однак повторно шлюб зареєструвати не встигли та 23 грудня 2008 року [PERSON] непередбачувано помер, у звязку із чим вона за власний кошт здійснила його поховання. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Позивач, будучи спадкоємцем четвертої черги за законом, звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з метою оформлення спадщини, зокрема придбаного за спільні кошти житлового будинку, що розташований по вулиці Шевченка, 9, в селі Білозерівка, Липовецького району, який увійшов до спадкової маси. За наслідками розгляду поданої [PERSON] заяви, нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом Постанова нотаріуса була вмотивована тим, що її співмешканець [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено секретарем Щасливської сільської ради 08.02.2007 року, згідно вказаного заповіту, спадкодавець заповів усе своє майно онуку його рідного брата - [PERSON], який також своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14.12.2011 року було встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з березня 2003 року по 23.12.2008 року, однак ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.08.2012 року провадження у даній справі закрито, у звязку із наявністю спору про право. 08.08.2013 року Липовецьким районним судом Вінницької області було ухвалено рішення, яким житловий будинок №9 з господарськими будівлями, що розташований в селі Білозерівка Липовецького району Вінницької області на вулиці Шевченка, було визнано майном спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], який помер 23.12.2008 року, визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку №9 з господарськими будівлями, що розташований в селі Білозерівка Липовецького району, Вінницької області, на вулиці Шевченка. За наслідками перегляду апеляційною та касаційною інстанцією вказане судове рішення залишено без змін, відтак набуло законної сили, у звязку із чим було проведено державну реєстрацію права власності на частку нерухомого майна за позивачем. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29.10.2014 року, заповіт [PERSON], яким він заповів усе належне йому майно онукові свого брата - [PERSON] було визнано нікчемним. Дане рішення набрало законної сили, отож право на спадкування здійснюється за законом, проте [PERSON] після винесення рішення про визнання заповіту нікчемним до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом не звернувся. Наведене свідчить, що єдиним спадкоємцем майна [PERSON] є вона, [PERSON], як спадкоємець четвертої черги за законом, тобто як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Однак постановою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] було відмовлено з тих підстав, що шлюб між нею та [PERSON] не був зареєстрований. Ураховуючи те, що вона, [PERSON], проживала разом із спадкодавцем більше п'яти років до відкриття спадщини та даний факт підтверджується належними доказами, отож позивач вважає, що вона має право на спадкування як спадкоємець четвертої черги за законом, тому просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім'єю із спадкодавцем [PERSON], який помер 23.12.2008 року на час відкриття спадщини, починаючи з березня 2003 року по 23.12.2008 року та визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON], зазначивши, що іншого порядку, поміж як судового, встановлення таких фактів чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать її майнові права, так як вона не може реалізувати своє право на спадщину. В судове засідання [PERSON] не зявилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Представник заінтересованої особи сільський голова Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не зявився, згідно поданої заяви проти вимог [PERSON] не заперечує, просив суд розгляд справи проводити за відсутності представника сільської ради. Ураховуючи те, що особи, які беруть участ у справі використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. 23.12.2008 року в селі Білозерівка Липовецького район Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія 1-АМ №131480. Після його смерті відкрилась спадщина. Згідно матеріалів Спадкової справи до майна померлого №103/2009, судом зясовано, що своїм правом на спадкування за законом скористалась [PERSON], подавши 20.02.2009 року нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту, в якій вказала, що має право на спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] 10.06.2009 року заяву про прийняття спадщини за заповітом вчиненим спадкодавцем [PERSON] 08.02.2007 року та посвідченим секретарем Щасливської сільської ради Липовецького району, зареєстрованим в реєстрі за №12, нотаріусу надав [PERSON] За наслідками розгляду заяви [PERSON], 30.11.2010 року нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №9 по вул.. Шевченка в селі Білозерівка Липовецького району Вінницької області, оскільки нотаріусом було встановлено, що між спадкоємцями виник спір щодо спадщини належної [PERSON], відтак у ситуації яка склалась слід збирати докази, що не входить до компетенції органів нотаріату. 08 серпня 2013 року Липовецьким районним судом Вінницької було винесено рішення у цивільній справі №136/16/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Щасливська сільська рада Липовецького району Вінницької області про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з господарськими будівлями та визнання права власності на ? частину житлового будинку. Вказане рішення набуло законної сила 17 вересня 2013 року згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області, та за наслідками перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.11.2013 року ухвалою суду вказані рішення залишені без змін. Правилами ч.3 ст.61 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини. Вищевказаним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.08.2013 року судом було встановлено, що з 25.01.1982 року по 21.08.1990 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі згідно свідоцтва про укладення шлюбу, який було припинено шляхом його розірвання за рішенням суду. З березня 2003 року подружжя проживало однією сімєю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу на території сільської ради за адресою: вулиця Шевченка, 9 с. Білозерівка, Липовецького району. Однак в період з 14.07.1992 року по 14.06.2004 року [PERSON] перебував у іншому шлюбі. Отож вказаним рішенням суду було встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки ([PERSON] та [PERSON]), як подружжя, без шлюбу в період з 15.06.2004 року (враховуючи, що до 14.06.2004 року [PERSON] перебував у іншому шлюбі) по день смерті останнього - 23 грудня 2008 року, протягом якого було придбано спірне майно житловий будинок №9, що розташований по вулиці Шевченка в селі Білозерівка, Липовецького району Вінницької області, тому суд дійшов висновку, що придбаний будинок є обєктом спільної сумісної власності і позивачка відповідно вимог закону має право на 1/2 частину будинку. Наведене свідчить, що предметом доказування в цивільній справі №136/16/13-ц було встановлення обставин, що свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 15.06.2004 року по день смерті останнього - 23 грудня 2008 року як подружжя, майно якого є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 1264 ЦК у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29\~ЦК\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначив, що заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Як убачається із паспортних даних позивача (а.с.4) її місце реєстрації з 09.12.2005 року значиться: село Білозерівка, вул.. Шевченка, буд. №9, Липовецького району Вінницької області. У той же час факт проживання [PERSON] за вищевказаною адресою саме з березня 2003 року по день смерті спадкодавця [PERSON], тобто по 23.12.2008 року судом доведено на підставі наступних доказів: довідкок виданих виконавчим комітетом Щасливської сільської ради №66, 67, 68 від 02.02.2016 року, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані в [INFO], та перебували у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року по день смерті [PERSON]; актом затвердженим сільським головою, відповідно до якого комісія констатувала факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю з березня 2003 року по день смерті спадкодавця; записів погосподарських книг за Особовим рахунком №333, 334 за відповідні роки, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] зазичаться як чоловік та дружина. Судом також встановлено, що 29.10.2014 року Липовецьким районним судом Вінницької області було ухвалено рішення у цивільній справі №136/1370/14-ц за позовом [PERSON] до Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області, третя особа: [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. Рішення суду набрало законної сили 22.12.2014 року. Вказаним рішенням суду було встановлено нікчемність заповіту посвідченого 08.02.2007 року секретарем Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за №12, від імені [PERSON] на користь [PERSON], [INFO]. Правилами ч.4 ст.1257 ЦК України, визначено, що у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Разом з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом. Із матеріалів Спадкової справи до майна померлого [PERSON] судом встановлено, що [PERSON], після того як його було позбавлено права спадкування за заповітом, маючи право на спадкування за законом, як онук спадкодавця, із заявою відповідного змісту не звертався, отож спадщину не прийняв. Встановлені судом обставини вказують на те, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом майна після смерті [PERSON], яка увійшла до четвертої черги спадкування, так як проживала із спадкодавцем однією сімєю не менше пяти років, тобто з березня 2003 року по день смерті спадкодавця, спадщину прийняла у визначеному законодавцем порядку та строки. Відповідно до ст.234 ЦПК України, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. В постанові ВСУ від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам розяснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Ураховуючи те, що заявником доведено належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем не менше п'яти років на час відкриття спадщини, що дає їй право на спадування за законом як спадкоємцеві четвертої черги, відтак суд вважає, що вимоги про визнання заявника спадкоємцем четвертої черги є безпідставними, крім цього такі вимоги підлягають розгляду судом в позовному провадженні. Разом з цим, суд вважає, що в даному випадку спір про право відсутній, так як інший спадкоємець не використав своє право на спадкування майна за законом, будучи позбавлений спадкування за заповітом, іншого порядку встановлення факту про який заявник просить суд нормами чинного законодавства не передбачено, від встановлення цього факту залежать майнові права заявника на спадкування майна, відтак вимоги за заявою слід задовольнити частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial