Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить ухвалити рішення про надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон дитині [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі, який був зареєстрований 30 липня 2009 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Комуни м. Рим (Італія), актовий запис № 01230. В шлюбі 31.08.2009 року народився син [PERSON]. З травня 2014 р. сторони спільно не проживають, позивачка з сином проживає в [INFO], відповідач проживає в [INFO]. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає. Згідно з Рішенням Червоноградського міського суду з [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 600 грн. щомісяця з усіх видів його доходів. Станом на 31.03.2016 р. заборгованість по сплаті аліментів складає 9194 грн. Позивачка зазначає, що вона та її сестра працюють і проживають в [INFO] (Італійська Республіка), тому вона має можливість брати свою дитину з собою за кордон, і син міг би відпочити разом з нею, оздоровитись, цікаво провести вільний від школи час. Крім того, враховуючи, що син народився в Італії, має дозвіл на проживання у цій державі (permesso), позивачка вважає, що йому було б корисно бувати на своїй «малій Батьківщині». На її звернення з проханням надати згоду на виготовлення проїзного документу для дитини на виїзд за кордон відповідач відмовив, а також вимагав у неї коштів за отримання згоди. Через протиправну поведінку відповідача позивачка з сином позбавлені можливості поїхати в Італійську республіку на відпочинок, тому, діючи виключно в інтересах дитини, вона звернулась до суду з позовом. Після відкладення розгляду справи за клопотанням сторін, представник позивачки подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. Уточнив, що відмова відповідача у наданні дозволу на оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон та дозволу на виїзд дитини за кордон ґрунтується виключно на емоціях відповідача та його бажанні створити перешкоди у прагненні позивачки на організацію належного виховання та відпочинку дитини. Враховуючи те, що відповідач не дбає про відпочинок сина та його всебічний розвиток, не займається його вихованням, тому його поведінка є протиправною, такою,що суперечить інтересам дитини. Одночасно в цій заяві зазначена адресу місця проживання позивачки в м. Рим, до заяви додана копія трудового договору та витяг з договору оренди житла італійською мовою. Просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] та надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В судове засідання сторони не зявились. Від представника позивачки до суду поступила заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, в заяві зазначено що уточнений позов підтримують. Відповідач направив до суду заперечення, в якому зазначив, що визнає позов в частині надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон його неповнолітньому синові [PERSON], категорично заперечує щодо надання дозволу на виїзд на постійне місце проживання та в інші періоди часу, крім часу літніх шкільних канікул. Одночасно вказав, що просить розгляд справи проводити без його присутності в судовому засіданні. Передбачених ч.1 статті 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Копією витягу з свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданого 09.10.2009 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Комуни м. Рим, акт № 00992,частина 2серія В23, підтвердженого Апостилем, стверджено, що його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Про те, що [PERSON] проживає в [INFO] разом з [PERSON] Степаніною, [PERSON] та [PERSON] свідчить довідка № 5338, видана 10.06.2016 р. відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області. На запит суду відділ у справах дітей Червоноградської міської ради провів обстеження умов проживання сімї [PERSON]. Актом від 08.08.2016 р. стверджено, що для проживання, виховання та дозвілля [PERSON] створено належні умови. Згідно ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За ч.2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ч.1 ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.2 Протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим,04.11.1950 р.), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоровя або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Ст. 3 цього ж протоколу передбачає, що нікого не може бути позбавлено права вїзду на територію держави, громадянином якої він є. За змістом ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини (20.11.1989р.), ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, їй необхідно забезпечити такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, і що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Ст. 8 Конвенції передбачено, що держави-учасниці зобовязуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, імя та сімейні звязки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. Частиною 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.3 згаданої статті - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Стаття 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначає, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, визначає як проводиться оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки у позивачки є труднощі в отриманні нотаріально засвідченої згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи позицію відповідача, викладену в запереченні, суд приходить до переконання, що позов частині надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітньому громадянину України [PERSON], у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON] слід задовольнити повністю. В частині надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON], у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON], позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Оскільки в позовній заяві та в уточнюючій заяві позивачкою не визначено, до якої конкретно країни слід надати дозвіл на виїзд неповнолітньому [PERSON], та на який термін або протягом якого проміжку часу, без згоди батька, а Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають необхідність зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, враховуючи те, що в позові вказано, що [PERSON] народився в Італії, має дозвіл на проживання в цій країні, його мама та мамина сестра працюють в Італії і мама має можливість оздоровлювати саме там свого сина, тому суд вважає, що слід надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Італійської Республіки (Італії) неповнолітньому громадянину України [PERSON] у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON] на певний період - з 01 листопада 2016 року до 01 грудня 2018 року, з метою відпочинку та оздоровлення, що буде сприяти духовному та фізичному розвитку, розширення кругозору дитини сторін та цілком відповідати найвищим інтересам дитини. На підставі ст. 313 ЦК України, ст. ст. 2,3 протоколу № 4 Міжнародної конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ст.ст.3,6,8 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст.ст.7, 141,155 Сімейного кодексу України, ст.ст.1, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial