Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала у останнього на різних посадах. Наказом № 9-к від 22.04.2014 р. позивача було звільнено з роботи у зв'язку із ліквідацією підприємства відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення загальний стаж праці позивача на підприємстві становив понад 41 рік, що підтверджується записами у трудовій книжці. Під час звільнення позивачеві була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі місячного середнього заробітку в сумі 1 644,42 грн. Проте, відповідно до умов колективного договору позивачеві належить до виплати вихідна допомога у розмірі 10 посадових окладів. Колективний договір був прийнятий загальними зборами трудового колективу ДП «Київський автомобільний завод» 14.02.2011 року на період 2011-2013 років і зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації за № 69-11 від 17.03.2011 р. Оскільки відповідачем не була нарахована і виплачена одноразова допомога в розмірі передбаченому як колективним договором так і КЗпП України - у розмірі двомісячного середнього заробітку позивач і звернувся до суду з позовом. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь одноразову допомогу у розмірі 10 окладів у розмірі 15050,00 грн., недоплачену вихідну допомогу у сумі одного місячного заробітку 1644,42 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просила задовольнити в повному обсязі. Крім того, просила стягнути з відповідача витрати на перекладача. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову. Пояснила, що постановою Господарського суду м. Києва від 13.02.2014 р. відповідача визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора - арбітражного керуючого Поліщука А.П. 18.02.2014 р. ліквідатором видано наказ № 15 про попередження всіх працівників про звільнення з 25.04.2014 р. про що особисто повідомлено кожного працівника. Наказом від 22.04.2014 р. працівників банкрута було звільнено відповідно до положень п. 1 ст. 40 КЗпП України. Під час виконання своїх обов'язків ліквідатором було застосовано норму ст.. 42 КЗпП України і виплачено працівникові вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. На думку ліквідатора у положеннях законодавства про працю, що регулює дію колективного договору до правовідносин, які на даний час існують між сторонами не може застосовуватись, оскільки відносно функцій відповідальності перед трудовим колективом, забезпечення його гарантій у тому числі при звільнені застосовано термін роботодавець. Ліквідатором було проведено звільнення позивача на підставі положень ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст.ст. 40,42 КЗпП України без порушень діючого законодавства, при цьому позивачу правомірно виплачено вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, і це визнається представником відповідача, що [PERSON] працювала на ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» інженером-програмістом до 25 квітня 2014 р. Також встановлено, що Господарським судом м. Києва 13.02.2014 р. відповідача визнано банкрутом та наказом ліквідатора ДП «Київський автомобільний завод» А.П. Поліщуком 18.02.2014 р. працівників попереджено про їх майбутнє звільнення відповідно до ст. 49 КЗпП України. За приписами п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Наказом ліквідатора № 9-к від 22.04.2014 року позивача звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України. Як свідчать матеріали справи і це не заперечується сторонами [PERSON] було виплачено 1 644 грн. 42 коп. Згідно до положень ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. У відповідності до п.3.6 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» на 2011-2013 роки зазначено, що у випадку ліквідації підприємства з метою соціального захисту працюючих, які будуть звільнені, провести виплату одноразової допомоги відповідно стажу роботи більше 15 років - 10 тарифних ставок, 10 окладів. Не заперечувалась у судовому засіданні та обставина, що стаж роботи [PERSON] становить більше 15 років і що підтверджується трудовою книжкою, копія якої долучено до матеріалів справи. За приписами ст. 17 КЗпП України. Колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. У разі ліквідації підприємства, установи, організації колективний договір діє протягом усього строку проведення ліквідації. Як свідчить довідка № 15 від 25.04.2014 р. видана відповідачем посадовий оклад [PERSON] згідно штатного розпису складав 1505,00 грн. на місяць. За встановлених обставин, зважаючи на те, що на момент звільнення позивач працював на підприємстві понад 15 років та враховуючи положення чинного трудового законодавства, якими і мають регулюватися правовідносини, які виникли між сторонами, суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] в частині виплата одноразової дороги при звільненні в розмірі - 10-ти місячних окладів в сумі - 15 050,00 грн. Також п. 4.8 Колективного договору передбачено при звільненні працівників за скороченням чисельності або штату підприємство має виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі двохмісячного середнього заробітку, але не менше ніж тарифна ставка. Позивач зазначає, що відповідач порушив умови колективного договору сплативши при звільненні вихідну допомогу у розмірі заробітку за один місяць, а тому просить стягнути з підприємства суму у розмірі 1 644,42 грн. Проте, дана вимога [PERSON] задоволенню не підлягає зважаючи на те, що останню було звільнено з підстав зазначених в п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацію підприємства, а отже п. 4.8. Колективного договору не розповсюджується на позивача. Приписами ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові рішення. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. До судових витрат, відповідно до ст. 79 ЦПК України відносяться, зокрема судовий збір, витрати пов'язані з із залученням перекладачів. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial