Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], останньому на підставі рішення Боратинської сільської ради від 29.05.1998 року № 2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 19.06.2009 року площею 0,04 га., що знаходиться по [ADDRESS]. В подальшому на даній земельній ділянці було збудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. 12 жовтня 2010 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки. Однак, вона не підписувала нотаріальну посвідчену письмову згоду на відчуження [PERSON] спільного нерухомого майна. В подальшому вказаний житловий будинок та земельну ділянку відповідачем [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.06.2011 року відчужила відповідачу [PERSON] Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.05.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], та витребувано будинок із володіння [PERSON], питання щодо земельної ділянки судом не вирішувалось. Просить суд визнати недійсними укладений 12 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,04 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №4171 та витребувати вказане майно із володіння відповідача [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, а тому згідно вимог ст. 224 ЦПК України судом ухвалено заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 03.05.1980 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Боратинської сільської ради від 29.05.1998 року № 2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 19.06.2009 року площею 0,04 га., що знаходиться по [ADDRESS], на якій було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та право власності на який зареєстровано за [PERSON] Отже, дане нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] придбали за час спільного подружнього життя, а тому вказане майно на підставі ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, за змістом вищевказаних норм закону у разі продажу спільного сумісного майна подружжя, право власності на яке зареєстроване лише за одним із подружжя, таке майно підлягає відчуженню лише у разі наявності письмової згоди іншого з подружжя. За змістом ч.1 ст.205 ЦК України одним із способів волевиявлення сторін є укладення правочину у письмовій формі. Згідно ч. 3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Судом встановлено, що 12 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житловий будинок [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №4170 та земельної ділянки площею 0,04 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. і зареєстрований в реєстрі за №4171. Того ж дня при укладенні договорів купівлі-продажу від імені [PERSON] була підписана письмова згода подружжя на продаж [PERSON] вказаного нерухомого майна, яка посвідчена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. і зареєстрована в реєстрі за №4168. 17 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, що посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. В подальшому відповідач [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказане майно і на час розгляду справи в суді являється його власником (а.с. 13). Відповідно ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.05.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] та витребуваного його з незаконного володіння [PERSON] шляхом передачі зазначеного майна у володіння [PERSON] та [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17.07.2014 року рішення Луцького міськрайонного суду залишено без змін. Згідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільні, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З висновку судової почеркознавчої експертизи №4018 від 08.01.2014 року вбачається, що підпис від імені [PERSON] у вищезазначеній згоді подружжя від 12.10.2010 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Крім того, судом встановлено, що відповідач на момент укладення згоди подружжя, тобто 12.10.2010 року, перебувала за межами території України. Отже, позивач [PERSON] належним чином не виразила свого волевиявлення на укладення письмової згоди подружжя на відчуження спірного земельної ділянки, оскільки, така письмова згода, наявність якої в даному випадку є необхідною умовою укладення договору купівлі-продажу, підписані не позивачем, а іншою невідомою особою. Згідно ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки відчуження земельної ділянки відбулось не з волі [PERSON], як співвласника спірної земельної ділянки, то суд приходить до висновку, що вимога про визнання недійсним укладеного 12 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,04 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Михальчук Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 4171 підлягає до задоволення. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду від 06 травня 2014 року, позивач [PERSON] належним чином не виразила свого волевиявлення на укладення правочину, за яким спірна земельна ділянка вибула із її володіння на користь [PERSON], а згодом і на користь [PERSON] За таких обставин, позовні вимоги в частині витребування спірного житлового будинку із володіння відповідача [PERSON] є підставними, оскільки, останній хоч і являється добросовісним набувачем, проте, дане майно вибуло із володіння попереднього законного співвласника майна - позивача [PERSON] не з її волі. Вирішуючи питання щодо витребування майна, суд вважає за необхідним повернути це майно у володіння [PERSON] та [PERSON], як подружжя, якому житловий будинок належить на спільній сумісній власності, оскільки, їх частки в майні на даний час не визначені і в подальшому можуть бути змінені у разі поділу майна за правилами ст. 70 СК України.

Outcome: approved