Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та виселення позивачів з житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначається, що з 17 січня 2018 року позивач є власником 39/100 частки будинку [ADDRESS] . [PERSON] являється колишньою власницею будинку, а [PERSON] проживав в будинку як член сім`ї власника. Відповідачі пообіцяли, що добровільно виселяться через декілька місяців, однак протягом трьох років продовжують проживати в будинку, зареєстровані в будинку та добровільно з реєстрації не знімаються та не виселяються, чим порушують право власності позивача та перешкоджають у користуванні та розпорядженні будинком. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, одночасно зазначила, що хоча і має власне житло, однак в будинок, який їй подарував [PERSON] вона має намір поселити батька та доньку із сім`єю, однак відповідачі фактом проживання у будинку заважають їй реалізувати своє право власності в повній мірі. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог обґрунтовуючи позицію наступним. Так, дійсно відповідачі проживають в будинку, який на сьогодні належить позивачу, однак вони не перешкоджають позивачу проживати в придбаному будинку та будь-яким чином позивач не намагалась вирішити це питання із відповідачами мирним шляхом. Також, представник відповідача вважав, що слід звернути увагу на практику ЄСПЛ з цього питання. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) згідно якої втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. З таким висновком погодився Верховний Суд України у справі № 682/139/17-ц. Крім того, відповідно до договору дарування частини спірного житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , позивачу належить 39/100 часток житлового будинку, тоді як не зрозуміло з якої частини будинку треба висилити відповідачів. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та відповідачів, суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог [PERSON] .. Так, судом встановлено, що 39/100 часток будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29 грудня 1998 року належало [PERSON] .. 14 грудня 2017 року було проведено електронні торги з реалізації належних [PERSON] 39/100 часток будинку в рамках зведеного виконавчого провадження № 54569022, в якому [PERSON] , як боржник повинна була сплатити стягувачам КС «Добробут» та [PERSON] борг у загальному розмірі 111183,81 грн.. За результатами електронних торгів 39/100 часток будинку придбав [PERSON] за 118332 грн.. 11 січня 2018 року [PERSON] отримав правовстановлюючі документи на зазначеному частку будинку та 17 січня 2018 року подарував свою частку будинку [PERSON] .. [PERSON] була зареєстрована та проживала в будинку як власник, [PERSON] був зареєстрований та проживав в будинку як член сім`ї власника. Електронні торги та їх результат були оскаржені відповідачами в судовому порядку, однак рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 травня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту державного виконавця про проведенні електронні торги, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішення суду набрало законної сили, за результатами перегляду в апеляційному та касаційному порядку (справа № 658/122/18). [PERSON] та [PERSON] станом на березень 2021 року зареєстровані та проживають в будинку [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як встановлено судом, 14 грудня 2017 року було проведено електронні торги з реалізації належних [PERSON] 39/100 часток будинку в рамках зведеного виконавчого провадження № 54569022, в якому [PERSON] , як боржник повинна була сплатити стягувачам КС «Добробут» та [PERSON] борг у загальному розмірі 111183,81 грн.. При примусовому виконанні зазначеного виконавчого провадження, державним виконавцем відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», було описане й арештоване нерухоме майно боржника, а саме спірний житловий будинок. Належний [PERSON] житловий будинок (39/100) не був іпотечним майном, а був реалізований державним виконавцем в межах виконавчого провадження, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 109 ЖК Української СРС щодо наявності права у відповідачів на інше житло у разі виселення із займаного житла. [PERSON] як новий власник, яка отримала будинок за договором дарування, після придбання [PERSON] спірного будинку в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки [PERSON] , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього. Відповідач [PERSON] є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу, не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із нею не пов`язана, тобто проживаючи та користуючись житлом перешкоджає власнику у здійсненні права власності на належне їй майно. [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] та мав права на користування та проживання у спірному будинку саме з підстав володіння таким майном [PERSON] .. Втрата [PERSON] права власності на спірний будинок призводить до втрати у [PERSON] права на користування будинком та проживання у спірному будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як встановлено судом [PERSON] вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї [PERSON] , тобто відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Висновок Великої палати Верховного Суду в справі №686/11782/17-ц від 15.01.2020 року Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з втратою [PERSON] права власності на 39/100 часток будинку [ADDRESS] у зв`язку з примусовою реалізацією майна з прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження призводить до втрати відповідачами права на користування та проживання в такому будинку та подальше проживання їх може розцінюватись як самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення, що в свою чергу є підставою для виселення із займаного жилого приміщення (ч. 1 ст. 109, ч. 3 ст. 116 Української СРС). Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного суду, визначеній в постанові від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13-ц Також, судом вищезазначений висновок зроблено з урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме, як зазначено в ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу). Також судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний суд в постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Так, судом з урахуванням зазначених вище вимог враховано співрозмірність та баланс інтересів між правом позивача реалізувати своє право власності в повному об`ємі тобто поліпшити свої та своїх близьких житлові права за рахунок отриманого у власність будинку та право відповідачів на житло, яке вони втратили з власної винної поведінки пов`язаної із борговими зобов`язаннями. З урахуванням всього вищевикладеного, принципів та засад цивільного судочинства, висновків ЄСПЛ та Верховного Суду суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування спірним будинком та у зв`язку з цим їх виселення без надання іншого житла обґрунтованими та такими, що переслідують законну мету.

Outcome: partial