Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що 23.08.2012 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області зареєстровано шлюб, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 284 від 23.08.2012 року і видано свідоцтво про шлюб від 23.08.2012 року серії I- ФМ № 093976. Вказує, що під час шлюбу 09.10.2012 року у них народився син: [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 240368 від 18.10.2012 р. Зазначає, що фактично сумісне проживання однією сім'єю із відповідачем уже припинено, спільне господарство ними разом з відповідачем не ведеться. Дитину просить залишити проживати разом з нею, не заперечуючи активної участі відповідача у житті та вихованні спільного сина. Строк на примирення просить не надавати. В той же час заявляє вимогу про стягнення з відповідача аліментів розмірі 2000,00 грн. на утримання спільної дитини, так як відповідач допомоги не надає, а батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В судове засідання позивач не зявилася, подавши заяву від 29.11.2016 року про розгляд справи за її відсутності згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не зявився, при цьому, подав заяву про визнання позову у повному обсязі, у якій просить розглянути справи за його відсутності згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Так, як встановлено судом з матеріалів справи, 23 серпня 2012 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб, про що у Книзі реєстрації шлюбів 23.08.2012 року зроблено відповідний актовий запис № 284 від 23.08.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області серії I- ФМ № 093976 (прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]). У позивача з відповідачем є спільна дитина: син [PERSON], [INFO], про що 18.10.2012 року складено відповідний актовий запис за № 1285, що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 321274240368, виданого 18 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно з положеннями ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, про що свідчить зміст позовної заяви, та заява про визнання позову. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їхньої дитини, що має істотне значення, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. При вирішенні спору між батьками дитини, які проживають окремо, з приводу місця проживання дитини, судом враховано позицію відповідача щодо визнання позову в частині залишення проживання сина з матірю, відтак позовна заява в частині визначення місця проживання дитини підлягає до задоволення. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач є батьком малолітнього сина [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 240368. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. За ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року № 928-VIII у 2016 році установлено прожитковий мінімум щодо дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1355 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, а також рівність обовязку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 12 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягають на користь позивача сплачений останньою судовий збір в розмірі 487,20 грн., а також 487,20 грн. на користь держави.

Outcome: approved