Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із наведеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначала наступне. 17.09.2016 року, фактично у відповідь на її лист, опублікований 10.09.2016 року у випуску № 37 (1102) Розівської районної газети «Роз-інформ», у випуску № 38 (1103) Розівської районної газети «Роз-інформ» було опубліковано статтю «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», яку поширено накладом у 1743 примірники серед невизначеного кола осіб. Автором статті є колектив [PERSON] навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад» Розівської районної ради Запорізької області. У другому абзаці першої колонки статті автором подано інформацію (мовою оригінала): «Ваша стаття написана наче під копірку на замовлення певних осіб і людиною, яка не володіє інформацією з цього питання та перекручує факти». Вважаючи подану автором статті зазначену інформацію недостовірною, та такою що принижує честь і гідність, тобто порушує особисті немайнові права, позивач звернулась до редакції газети спочатку із вимогою про опублікування відповіді, а в подальшому спростування, але їй було відмовлено. З огляду на ці обставини позивач звернулась до суду із позовною заявою про захист гідності та честі. З урахуванням наведеного, та посилаючись, зокрема на порушення Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», Закону України «Про інформацію», Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, та користуючись наданими правами, у тому числі, передбаченими ст. ст. 3, 16, 258, 269, 270, 272, 275, 277, 297, 302, 306 ЦК України, позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує гідність та честь, тобто порушує особисті немайнові права інформацію зі змістом «Ваша стаття написана наче під копірку на замовлення певних осіб і людиною, яка не володіє інформацією з цього питання та перекручує факти», поширену 17.09.2016 року у випуску № 38 (1103) Розівської районної газети «Роз-інформ» у статті «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», та у звязку із цим, зобовязати відповідачів спростувати цю недостовірну інформацію у спосіб найбільш близький до способу її поширення не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили, шляхом опублікування повідомлення про ухвалене у справі судове рішення. Витрати, повязані зі спростуванням недостовірної інформації покласти на відповідачів, а також стягнути з останніх витрати на сплату судового збору, понесені позивачем. В неодноразово призначені по вказаній справі судові засідання представник КП «Редакція газети «Роз-інформ» Розівської районної ради Запорізької області з невідомих причин не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність останнього. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила їх задовольнити посилаючись на те, що відповідачі подали недостовірну інформацію зі змістом «Ваша стаття написана наче під копірку на замовлення певних осіб і людиною, яка не володіє інформацією з цього питання та перекручує факти» у статті «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», оскільки зокрема нею 10.09.2016 року було опубліковано в газеті «Роз-інформ» не статтю, а лист, який вона написала з власної ініціативи без стороннього впливу та матеріальної винагороди, не вдаючись до копіювання будь-яких текстів чи будь-чиїх думок. Зазначені нею у листі факти вона не перекручувала та володіла інформацією з приводу вказаних нею подій, що зокрема підтверджено текстом «Відкритого листа жителів Зорянської та Новозлатопільської громад», під назвою «Першовересень під прицілом свавілля чиновників!», опублікованого в Розівській районній газеті «Роз-інформ» 03.09.2016 року та статтею [PERSON] опублікованою 22.09.2016 року в газеті «МИГ» під назвою «Село пугают «Правым сектором». Представник відповідача [PERSON] НВК [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що у відповідь на лист [PERSON] опублікований 10.09.2016 р. в газеті «Роз-інформ», колектив школи у своїй статті «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», виказав свої думки та судження з приводу подій, які відбувались у школі напередодні першого вересня та надав оцінку доводам зазначеним у листі позивача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи та надані сторонами докази, на підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, суд встановив наступне. Згідно\~\~зі ст. 3 Конституції України\~\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Право висловлювати думки, слова, погляди і переконання, гарантовано\~\~ст. 34 Конституції України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до\~\~ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Статтею 201 ЦК України\~\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, що закріплено і у статті 270 ЦК України. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~\~\~\~ Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно до частини 10 статті 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» заявник має право оскаржити відмову в публікації спростування або порушення порядку його публікації до суду, який приймає скаргу до розгляду протягом року з дня публікації спростовуваних відомостей. Згідно до матеріалів справи, позивач користуючись своїм правом на спеціальний спосіб захисту, на підставі ст. 277 ЦК України, звернулась до редакції газети «Роз-інформ» із вимогами про опублікування відповіді на статтю [PERSON] НВК «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», а в подальшому про спростування, в чому їй було відмовлено (а.с. 24-27, 30-31, 32-34, 35-36, 37, 119). У звязку з цим, позивач обравши загальний спосіб захисту свого права звернулась до суду із позовом про захист гідності та честі. Судом встановлено, що 10 вересня 2016 року у випуску № 37 (1102) Розівської районної газети «Роз-інформ» було опубліковано лист (статтю) [PERSON], який починається зі слів «Доброго дня, шановні читачі!», в якому останньою наведено думки та судження, що стосувалися подій, які мали місце 31.08.2016 року (а.с.23). Фактично у відповідь на лист [PERSON], 17 вересня 2016 року у випуску № 38 (1103) Розівської районної газети «Роз-інформ» опубліковано статтю колективу [PERSON] НВК «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», в якій зазначена оспорювана інформація «Ваша стаття написана наче під копірку на замовлення певних осіб і людиною, яка не володіє інформацією з цього питання та перекручує факти» (а.с. 22), яку позивач вважає недостовірною, та такою що принижує честь та гідність в очах оточуючих. Згідно до розяснень, викладених у пункті 4 Постанови, чинне законодавство не містить визначення поняття гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. У пункті 19\~Постанови зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. \~ Статтею 30 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до\~\~статті 277 ЦК\~\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Про те, що оціночні судження не підлягають спростуванню чи доведеності зазначено і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Джерусалем проти Австрії» від 27.02.2001 року (аналогічна позиція у рішеннях «Лінгенс проти Австрії»\~від 8.07.1986 року, «Обершлик проти Австрії» від 22.11.1990 року), згідно до яких: «Існування фактів може бути вочевидь доведено, в той час як субєктивна оцінка не потребує доказів. Вимога довести істинність субєктивної оцінки нездійснена та сама по собі порушує свободу думки, яка є основою права, гарантованого статтею 10».\~ Аналізуючи наведене, суд доходить висновку, що колектив [PERSON] НВК, так само як і [PERSON] користуючись, гарантованим їм Конституцією та іншими законодавчими актами, правом, у статті «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», висловив свої думки, погляди стосовно ситуації, яка склалася напередодні першого вересня у школі, та надав свою оцінку наведеним у листі (статті) [PERSON] аргументам. З огляду на вказане, суд погоджується з доводами представника відповідача та вважає, що оспорювана [PERSON] у статті: «Нам потрібні не «генерали», а професіонали!», інформація «Ваша стаття написана наче під копірку на замовлення певних осіб і людиною, яка не володіє інформацією з цього питання та перекручує факти», є оціночним судженням, критикою певних дій позивача, а не фактичним твердження, як помилково вважає останній. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON], оскільки не вбачає підстав, які б свідчили про те, що оспорювана останньою інформація, є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку із відмовою у задоволенні позову, суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

Outcome: dismissed