Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2011 року задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] і стягнено з останніх на її користь 12581,40 грн. майнової шкоди, 3000 грн. моральної шкоди та 254,31 грн. судових витрат. Загальна сума боргу, яку повинні сплатити відповідачі за вказаним рішенням становить 15835,71 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 05.05.2011 року, про що свідчить відмітка на ньому. Зазначає, що станом на сьогоднішній час рішення суду від 21.04.2011 року не виконане ні у добровільному, ні у примусовому порядку, а боржниками не сплачено жодного платежу в рахунок погашення боргу, що стверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2019 року та інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження про відкрите відносно боржника виконавче провадження. Позивач зауважує, що враховуючи, що відповідачі до теперішнього часу не виконали вказане судове рішення, слід визнати, що вона вправі вимагати від них сплатити їй інфляційні втрати та 3 % річних, починаючи з 05.05.2011 року (дата набрання рішенням суду законної сили) і по теперішній час. Вказує, що 3 % річних із суми 15835,71 грн. за період з 05.05.2011 року по 30.04.2020 року складає 4273 грн., а сума інфляційних за цей же період складає 26271 грн., про що позивачем надано відповідний розрахунок. З урахуванням наведеного та на підставі ст. ст. 11, 15, 598, 599, 625 ЦК України позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на її користь 4273 грн. 3 % річних та 26271 грн. інфляційних втрат за період з 05.05.2011 року по 30.04.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2011 у цивільній справі № 2-754/11. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Виклик відповідача [PERSON] постановлено здійснити в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, при цьому у позовній заяві заявила клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судові засідання повторно не з`явилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованим поштовими відправленнями та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.04.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено заочне рішення у справі №\~2-754/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування заподіяної шкоди, згідно з яким позов задоволено частково та ухвалено: стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 12581,40 грн. майнової шкоди та 3000 грн. моральної шкоди, а також держмито у розмірі 134,31 грн. та 120 грн. суми витрат з інформаційно-технічного забезпечення. Вказане рішення набрало законної сили 05.05.2011 року та на його виконання Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчі листи щодо кожного з боржників. Виконавчий лист у справі № 2п-754/11, що виданий 14.06.2011 року, де боржником є [PERSON] , знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д.А., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2019 року (ВП № 60941792), а також наявною у матеріалах справи інформацією про виконавче провадження. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за договором найму, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Таким чином, з ухваленням 21.04.2011 року рішення суду про стягнення заподіяної шкоди (12581,40 грн. майнової шкоди та 3000 грн. моральної шкоди), що набрало законної сили 05.05.2011 року, грошове зобов`язання відповідачів сплатити зазначену шкоду не припинилося, і таке рішення на час розгляду даної справи відповідачами не виконано. Зобов`язання, що існує у відповідачів перед позивачем, є зобов`язанням, що визначено за рішенням суду у національній валюті гривні, відтак, суд вважає, що кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, в тому числі й інфляційних втрат. Рішення суду у добровільному чи у примусовому порядку відповідачами не виконано, протилежного матеріалами справи не встановлено. Звертаючись до суду з даним позовом позивач надала розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, виходячи із заборгованості за рішенням суду в сумі 15835,71 грн. Розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат проведено за період з 05.05.2011 року до 30.04.2020 року і визначено заборгованість трьох процентів річних в сумі 4273 грн. та інфляційних втрат в сумі 26271 грн. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, при цьому такий розрахунок відповідачами не спростовано. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем проведено розрахунок заборгованості за даним позовом поза межами трирічного строку позовної давності. Положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні, тобто підлягають заявленню в суді. Позовна давність застосовується виключно до ухвалення рішення судом першої інстанції та суд за власною ініціативою не має право застосовувати позовну давність. Крім того, 22.03.2017 року розглядаючи справу № 6-3063цс16 Верховний Суд України підтвердив правовий висновок, викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов підлягає до задоволення та з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно 4273 грн. три проценти річних та 26271 грн. інфляційних втрат за період з 05.05.2011 року до 30.04.2020 року за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2011 року у цивільній справі № 2-754/11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає наступне. Позивачем подано до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, яке мотивовано тим, що на її утриманні знаходяться шість неповнолітніх дітей, її родина має статус багатодітної. Згідно з п. п. г) п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: позивачами є члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Враховуючи майновий стан позивача, суд вважає, що її слід звільнити від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то такий слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved