Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка померла 16.12.2017 року в м. Алушта, АР Крим. Свої вимоги заявник мотивує тим, що 16.12.2017 року від захворювання померла її мати [PERSON], [INFO], уродженка с. Рудка, Царичанського району, Дніпропетровської області, громадянка України. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-АЯ №607450, виданим Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, медичним свідоцтвом про смерть серії 35 №041298 та довідкою про смерть №729. При зверненні заявниці до Генічеського районного відділу РАЦС ГТУЮ у Херсонській області з метою отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку, їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про смерть, що підтверджує факт смерті особи, була видана органом окупованої території та вважається недійсною. На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги неможливість реєстрації смерті особи органами державної реєстрації актів цивільного стану, заявник була вимушена звернутись до суду для встановлення факту смерті особи. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги викладені у заяві підтримала повністю, на їх задоволенні наполягає, пояснила, що не може отримати свідоцтво про смерть зразка передбаченого законодавством України, через невідповідність документів, що підтверджують смерть матері вимогам законодавства України. Представник зацікавленої особи Генічеського районного відділу РАЦСу ГТУЮ у Херсонській області в судове засідання не зявився. Заперечень щодо позову не мають. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявниці, оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Зі змісту заяви, у свідоцтві про смерть, серії І-АЯ №607450, від 20.12.2017 р., виданим Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, медичному свідоцтві про смерть серії 35 №041298 та довідці про смерть №729, зазначається, що смерть [PERSON], [INFO], мала місце 16.12.2017 року в м. Алушта, Автономної Республіки Крим. Відповідно до заяви, смерть [PERSON], [INFO], настала 16.12.2017 року у результаті глибокого внутрішньомозгового крововиливу. Копією свідоцтва про народження, серії ІІ-АП №270863, підтверджено, що [PERSON], [INFO] є рідною дочкою [PERSON] На даний час заявник [PERSON] вирішує питання з приводу отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку, однак через невідповідність документів, що підтверджують смерть особи вимогам національного законодавства, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть зразка, що відповідає вимогам України. Так, згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-У11 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсною і не створює правових наслідків. Таким чином судом встановлено, що свідоцтво про смерть, серії І-АЯ №607450, від 20.12.2017 року, видане нелегітимним закладом АР Крим, а саме органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Разом з тим, оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання

Outcome: approved