Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. Свій позов обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Сімферопольського району Автономної Республіки Крим від 13 березня 2013 року розірвано. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач дитині належного піклування не надає. Виїзд дитини за кордон та подорожі по країнах світу сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Крім того, донька займається спортом, у зв'язку з чим їй періодично необхідно виїжджати за кордон. Посилаючись на наведене, позивач просила суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітній дочці, [PERSON], [INFO], без згоди батька строком на один рік, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній [PERSON] у супроводі матері, [PERSON] або в супроводі осіб, які уповноважені позивачем, без згоди та супроводу батька, [PERSON] строком на 1 (один) рік, з максимальним терміном перебування за кордоном в сукупності не більше 45 діб. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання подали заяву про розгляд справи у відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 15.07.2004 року (а.с. 9). Рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим №116/1262/13-ц від 13.03.2013 року шлюб, зареєстрований 08 листопада 2002 року у Мирнівській сільській раді Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, актовий запис №46 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.08.2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], прізвище після державної реєстрації шлюбу: [PERSON] (а.с. 13). З матеріалів позовної заяви вбачається, що сторони після розірвання шлюбу проживають окремо. Позивач вважає, що тимчасові виїзди дитини за кордон зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі -Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-ХІІ). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-ХІІ). За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 2 абз. 9). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3 ст. 313 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає, у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору, вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 3 ст. 4 , ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникають непорозуміння щодо оперативного вирішення питання про надання батьком згоди на виїзд дитини за кордон та оформлення проїзних документів для виїзду за кордон, в тому числі з метою розширення її кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, а також для оздоровлення. В даному випадку в інтересах дитини є періодичні тимчасові виїзди за межі України. Разом з тим, тимчасові поїздки дитини за межі України, в тому числі і інші виїзди за кордон, (екскурсії, відпочинок) зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Періодичні тимчасові виїзди дитини за кордон не позбавляють відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, якою визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з сином, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Позиція відповідача, який зволіканням або бездіяльністю фактично перешкоджає виїзду дитини за кордон, порушує права дитини. Обставин, які обмежують право неповнолітньої [PERSON] на періодичні тимчасові виїзди за межі України суд не вбачає, а тому, приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved