Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на 08.03.2019 року між позивачем [PERSON] та громадянином Королівства Бельгії [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Стосунки у позивача з відповідачем не склалися одразу після укладення шлюбу. Виявилось, що вони мають зовсім різні погляди на життя, значна різниця в менталітеті, у зв`язку з чим фактичні шлюбні відносини між сторонами було припинено ще наприкінці 2019 року, вони не проживали як родина, бачились дуже рідко. 03.03.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач дізналась, що вагітна від відповідача, однак, коли вона повідомила про це майбутньому батьку, дізналась, що в нього вже є інша жінка, з якою він збирається укласти шлюб та створити власну родину. Відповідач повідомив, що не бажає приймати участі у вихованні майбутньої дитини. З того часу зв`язок з відповідачем обірвався, сторони не спілкувались та жодного разу не контактували. Через відсутність відповідача у житті [PERSON] та житті її сина, а також небажанням відповідача виконувати свої батьківські обов`язки, позивач протягом більше 6 місяців була позбавлена можливості зареєструвати власного сина, що підтверджується, зокрема, тим, що свідоцтво про народження було видано лише 21.04.2021 року, в той час, коли днем народження дитини є [INFO] . З огляду на викладене позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . Ухвалою судді від 18.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні просила позовну заяву задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] відповідно до ст.128 ЦПК України належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В судові засідання не з`явився, про наявність поважних причин своєї неявки відповідно до вимог ч.3 ст.131 ЦПК України суд не повідомив, заяви про відкладення судового засідання відповідач не надав, відзиву на позов не направив. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надав пояснення по справі, з яких вбачається, що третя особа позов підтримує в повному обсязі, наполягає на його задоволенні. Крім того, просив справу розглянути без його участі. Ухвалою суду від 17.06.2021 на підставі статті 281 ЦПК України прийнято рішення про здійснення заочного розгляду справи. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч.4 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 08 березня 2019 року зареєстровали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 05 березня 2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 83. 03 березня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , яке видане 03 березня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис № 78. Від шлюбу у сторін народилася дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 21 квітня 2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), батьками дитини зазначено: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до медичного свідоцтва про народження №1191, виданого 24 вересня 2020 року КНП «Міський пологовий будинок №1» Харківської міської ради, [PERSON] [INFO] народила дитину чоловічої статі. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 243 від 14.04.2021 визначено прізвище дитині (хлопчика), який народився [INFO] у [PERSON] , як [PERSON] . Згідно інформації, наданої 17.03.2021 КНП «Міська дитяча поліклініка №14» ХМР [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] . При проведенні медичними працівниками поліклініки активних патронажей до хлопчика за місцем проживанням дитини та профілактичних медичних оглядів в поліклініці, патологічних змін у стані здоров`я [PERSON] не виявлено. Медичні рекомендації по вигодуванню та розвитку дитини мати хлопчика виконує у повному обсязі. Доглядом за дитиною, вихованням займається тільки мати. Батько станом здоров`я дитини не цікавився. 11.03.2021 року адвокатом було складено протокол отримання відомостей від [PERSON] в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що [PERSON] є колегою позивача з 2009 року. З початку вагітності [PERSON] вона не бачила жодного чоловіка із нею. [PERSON] не обізнана, хто є батьком дитини. Окрім цього, вона може підтвердити, що матеріальним забезпеченням дитини позивач займається самостійно. З моменту знайомства та до теперішнього часу зі слів [PERSON] позивач проживає у місті Харкові, є порядною людиною та користуюсь повагою колег. 24.04.2021 року адвокатом було складено протокол отримання відомостей від [PERSON] в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що [PERSON] є подругою позивача з 2002 року. З моменту народження сина, зі слів [PERSON] , [PERSON] самостійно забезпечує дитину матеріально, купує одяг, засоби гігієни, харчування та всі інші речі, необхідні для дитини. З моменту її вагітності, зі слів [PERSON] , позивач була на самоті, її чоловіка [PERSON] ніколи не бачила. Також, [PERSON] зазначає, що весь час позивач проживала та проживає сама. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (надалі Постанова) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини, яку застосовують національні суди, свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання. Відповідач в судове засідання не з`явився, заперечень щодо позовних вимог [PERSON] та доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідно до положень статті 81 ЦПК України, суду не надав. Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування надав висновок від 31.08.2021, з якого вбачається, що орган вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає даний висновок достатньо обґрунтованим, таким, що не суперечить інтересам дитини, та враховує його при ухваленні рішення. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Судом не встановлені обставини поважності причин нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, приймаючи до уваги надані позивачем докази, суд, виходячи із інтересів дитини, дійшов висновку, що є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітнього сина. Разом з цим, суд наголошує, що відповідно до положень ч.1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 2 ст.166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В даному випадку норми закону передбачають обов`язковість батьків утримувати свою малолітню дитину. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Судом встановлено, що відповідач в добровільному порядку дитину не утримує, кошти на її утримання не надає. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача у розмірі, визначеному позивачем, є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, ст.ст.19, 141, 150, 164, 169 Сімейного кодексу України, ст.ст.8, 12, 25 Закону України «Про охорону дитинства», ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved