Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.05.2018 року в справі № 308/1889/18 між нею та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб. У неї з відповідачем є спільна дитина - донька [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Дитину просить залишити на проживанні з нею, оскільки відповідач не має можливості забезпечити постійне виховання та догляд дитини. Дитина постійно проживає з нею та знаходиться під її доглядом. Зазначає, що самостійно утримувати дитину вона не в змозі, оскільки зайнята доглядом за дитиною, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Зауважує, що отримувана нею заробітна плата в сумі 7000 грн. не достатня для належного утримання дитини. Крім того, дитина є інвалідом, а тому потребує додаткового догляду та витрат на лікування. Відповідач постійно працює за кордоном, а тому має можливість сплачувати аліменти. Зазначає, що згідно з висновком органу опіки та піклування від 04.06.2018 року за № 02-26/483 дитині доцільно проживати з матір'ю. Оскільки при розірванні шлюбу не вирішувалося питання про стягнення аліментів та місце проживання дитини, відтак, вона звертається до суду з відповідним позовом. З урахуванням віку та потреб дитини просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000 грн. щомісячно. На підставі наведеного позивач просить суд доньку [PERSON], [INFO], залишити проживати з нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у сумі 5000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд даної справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою залучено до участі у даній справі орган опіки та піклування - Мукачівську районну державну адміністрацію Закарпатської області. Ухвалою суду від 17.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач у дане судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що відповідач частково визнає позов, а саме, не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю та просить визначити аліменти в розмірі 1000 грн. на дитину щомісячно до досягнення нею повноліття. Представник органу опіки та піклування - Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області у судове засідання не з'явися, при цьому від голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області до суду надійшла заява, згідно з якою просять розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування, зазначивши, що позиція органу опіки та піклування у даній справі викладена у висновку органу опіки та піклування Мукачівської РДА, що наявний у матеріалах справи. У відповідності до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 06.10.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.05.2018 року (справа № 308/1889/18), що набрало законної сили, між ними було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина - донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], де її батьком значиться [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 161 СК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Із змісту ч. 4 ст. 19 СК України випливає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 04.06.2018 року за № 02-26/483 орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], мешканкою [ADDRESS]. На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з матір'ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Беручи до уваги викладене, а також визнання відповідачем позовних вимог в частині визначення місця проживання спільної дитини з позивачем, з урахуванням віку дитини і висновку органу опіки та піклування, в інтересах дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] Разом з тим, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою, турботу відносно останньої та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін проживає з матір'ю та потребує матеріального забезпечення. Сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітньою донькою, вік та стан здоров'я дитини, яка є особою з інвалідністю, наявність у позивача постійного місця роботи, а саме, вона працює на посаді менеджера (по туризму) та її заробітна плата складає 7000 грн. щомісячно, що підтверджується довідкою, виданою ФОП [PERSON] від 06.07.2018 року за № 31, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов'язань та інших утриманців, часткове визнання ним позову в частині вимог про стягнення аліментів, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов'язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Беручи до уваги, що згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01.07.2018 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 1944 грн., з 01.12.2018 року - 2027 грн., а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01.01.2019 року для дітей віком від 6 до 18 років установлено прожитковий мінімум у розмірі 2027 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За приписами ст. ст. 13 ч. 1, 76 ч. 1, 80, 81 ч. ч. 1, 5, 6 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. щомісячно на спільну дитину, позивач суду не надала, а відтак, суд вважає, що у решті позовних вимог щодо стягнення аліментів слід відмовити. Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення. При цьому, оскільки позов із вимогами про стягнення аліментів пред'явлений 23.07.2018 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 704,80 грн. У судовому засіданні 09.01.2019 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 09.01.2019 року.

Outcome: partial