Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] міської ради Волинської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 20.11.2001 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в м. Ківерці по вул. Деревообробників (колишня Крупської), 18-Б, Волинської області. Зазначене майно було набуте [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі, тому є спільним майном подружжя, і відповідно спадкуванню підлягає 1/2 його частина, а інша 1/2 частина, як частка в спільному сумісному майні подружжя. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме спадкове майно на імя спадкодавця. Просять суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Ківерці по вул. Деревообробників (колишня Крупської), 18-Б, Волинської області, як на частку в спільному сумісному майні подружжя, та на іншу 1/2 частину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду заява, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити у її відсутності /а.с.17/. Представник відповідача [PERSON] міська рада Волинської області в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про визнання заявленого позову та розгляд справи у їх відсутності /а.с.23/. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть (повторно) серії І-ЕГ № 197912, актовий запис №173, виданого 31.01.2017 року [PERSON] районним відділом ДРАЦС Волинської області, [PERSON] помер 21.11.2001 року /а.с.8/. Відповідно до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №131 від 30.10.1972 року «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку», довідки [PERSON] міської ради №Л-185 від 24.03.2017 року про наявність на виділеній [PERSON] земельній ділянці індивідуального житлового будинку та господарських будівель житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в м. Ківерці по вул. Деревообробників (колишня Крупської), 18-Б, Волинської області належить померлому [PERSON] /а.с.9-11/. Таким чином, на момент відкриття спадщини діяв Цивільний Кодекс України в редакції 1963 року, оскільки часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, тому при вирішенні даного позову слід застосовувати норми даного Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України (редакції 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 549 ЦК України (редакції 1963 року) визначено, що спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, визнається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії I-АБ № 000265, актовий запис № 28, виданого 08.03.1964 року [PERSON] районним бюро ЗАГС, позивач [PERSON] та спадкодавець [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.03.1964 року і шлюб розірвано не було /а.с. 7/. В силу ст. 16 Закону України «Про власність», в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ним цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України. Згідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо, один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судом також встановлено, що позивач [PERSON], як спадкоємець за законом вступила у фактичне володінням спадковим майном, шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, доглядом та ремонтом житлового будинку, і відповідно прийняла спадщину після смерті свого чоловіка. Як вбачається з повідомлення [PERSON] державної нотаріальної контори № 962/01-16 від 27.06.2017 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 48223242 від 27.06.2017 року, після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №255 за 2017 рік. 16.06.2017 року із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право власності за законом звернулася дружина спадкодавця [PERSON] Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщину не звертались і свідоцтво про право на спадщину не видавалося /а.с.24-25/. Разом з тим, постановою [PERSON] державної нотаріальної контори № 925/02-31 від 16.06.2017 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на імя спадкодавця /а.с.13/. Відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити у відповідності до заявлених вимог.

Outcome: approved