Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2016 року позивачці належить на праві приватної власності житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані в [ADDRESS] . У червні 2018 року до позивачки звернувся [PERSON] з проханням зареєструвати його місце проживання в його будинку для вирішення питання працевлаштування в Бершадському районі. 05.06.2018 року місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , про що в будинковій книзі було здійснено відповідний запис. [PERSON] з дня його реєстрації в будинку позивачки не проживав і по даний час проживає за іншою адресою. 05.03.2020 року позивачка звернулася до Бершадської міської ради з заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, але їй було відмовлено на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03. 2016 року № 207 „Про затвердження Правил реєстрації місця проживання. У зв`язку з цим позивачка позбавлена можливості розпоряджатися будинком на свій розсуд, вирішити питання оформлення субсидії , тощо. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, проте відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи не подав. Згідно ст. 223 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2016 року, виданого приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 253, позивачці належить на праві приватної власності житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані в [ADDRESS] . У червні 2018 року до позивачки звернувся [PERSON] з проханням зареєструвати його місце проживання в його будинку для вирішення питання працевлаштування в Бершадському районі. 05.06.2018 року місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , про що в будинковій книзі було здійснено відповідний запис. [PERSON] з дня його реєстрації в будинку позивачки не проживав і по даний час проживає за іншою адресою. 05.03.2020 року позивачка звернулася до Бершадської міської ради з заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, але їй було відмовлено на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03. 2016 року № 207 „Про затвердження Правил реєстрації місця проживання. У зв`язку з цим позивачка позбавлена можливості розпоряджатися будинком на свій розсуд, вирішити питання оформлення субсидії , тощо. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі №6-709цс1616 від 16 листопада 2016 року). Об`єктом власності особи може бути, зокрема,- житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного,

Outcome: approved