Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] та зняття її з реєстрації. В подальшому позивачка змінила предмет позову про що подала письмову заяву (а.с.23-24) в якій просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Свої позовні вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], яку придбала за договором купівлі-продажу 21 вересня 2005 р. З грудня 2005 року у даній квартирі проживав її син [PERSON] із своєю сім'єю - дружиною та сином. 22.10.2012 року розірвано шлюб між її сином [PERSON] та відповідачкою [PERSON] і у вказаній квартирі залишилася проживати відповідачка з сином [PERSON]. У 2014 році [PERSON] почала проживати у даній квартирі із [PERSON], згоду на проживання якого позивачка не давала. У серпні 2015 році у них народилася спільна дитина, яку [PERSON] зареєструвала без відома позивачки у її квартирі. Тому позивачка звертає увагу суду, що вона як власниця квартири не має можливості розпоряджатися та володіти своєю квартирою. [PERSON] не впускає до квартири, поміняла замок на вхідних дверях, ключ не дає, без згоди проживає співмешканець, не бажає укладати договір оренди житла, за оренду житла та комунальні послуги не бажає платити. Факт реєстрації відповідачки у вищевказаній квартирі створює перешкоди по укладенню цивільно-правових угод відносно належної на праві власності квартири. У травні 2015 р. змушена написати заяву до Бродівського райвідділу міліції про створення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю з боку [PERSON] Тому, з посиланням на ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 334, 379, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.150, 155, 162 ЖК України просить позов задовольнити. Відповідачкою було подано заперечення на позов [PERSON], у якому позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. Зміст заперечень зводиться до того, що 23.09.2015 року Бродівським районним судом Львівської області було винесено рішення згідно якого [PERSON] було зобов'язано усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] шляхом вселення [PERSON] в цю квартиру; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS]. Тобто, вважає що позовні вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні вищевказаним житлом вже задоволені Бродівським районним судом в рішенні від 23.09.2015 року (справа № 439/778/15). Жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог та на підтвердження того, що відповідачка не виконує рішення суду від 23.09.2015 р. позивачка не надала. Разом з тим зазначає, що 21.09.2005 року за спільні кошти позивачки, її колишнього чоловіка [PERSON] та її кошти було придбано вищевказану квартиру, яку фактично було оформлено на позивачку, мотивуючи тим, що колишній чоловік [PERSON] як офіцер повинен отримати житло від держави. В шлюбі народився син [PERSON], який є інвалідом з дитинства І групи. Відповідачка з сином зареєстрована з добровільної згоди позивачки. Заборгованості по комунальних платежах немає. Позивачка не надала доказів, що немає можливості вселитися, насправді вона коли забажає приїжджає до онука, але наміру вселятися в неї немає, так як постійне її місце проживання [ADDRESS]. Вказує, що позивачка посилається виключно на норми Цивільного Кодексу і не згадує норм Житлового Кодексу, якими регулюються дані правовідносини, а вичерпний перелік підстав для виселення громадян з житлового приміщення міститься саме в Житловому кодексі. Окрім цього з посиланням на вимоги ст.156 ЖК України зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Тому після розірвання шлюбу вона не позбавлена права користування спірною квартирою, і може втратити таке право тільки в разі вибуття з квартири на постійне проживання в інше жиле приміщення, або відсутності в жилому приміщенні без поважних причин строком більш ніж 6 місяців. Зазначає, що іншого житла у неї не має і вона не вибувала з приміщення цієї квартири на постійне проживання в інше жиле приміщення без поважних причин строком більш ніж 6 місяців. Підстав для виселення її, передбачених ст. 116 ЖК України також немає і позивачка таких підстав в позовній заяві не надала. З огляду на наведене вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, просить у їх задоволенні відмовити. Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позові. Позивачка підтвердила, що відповідачка вселялася у спірну квартиру з її згоди як дружина її сина [PERSON], комунальні послуги сплачує відповідачка, в даний час вона не бажає брати ключ у відповідачки, оскільки в квартирі знаходяться особисті речі останньої. В даний час в неї скрутне матеріальне становище, тому виникла необхідність дану квартиру продати. Вона пропонувала відповідачці частину грошей, щоб придбати однокімнатну квартиру для дитини-інваліда [PERSON], однак та відмовилася. Тому вважає, що проживання у квартирі відповідачки з дітьми позбавляє її права розпоряджатися квартирою. Представник відповідачки та відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заперечили. Просять у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у змісті заперечення. Представник третьої особи - представник органу опіки та піклування Бродівської РДА Надорожняк О.П. - в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заперечила, оскільки виселення дітей, позбавить їх права на житло. Виселення можливе лише тоді коли будуть забезпечені гарантії, що дітям буде придбане інше житло, в даному випадку виселення дітей неможливе. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21.09.2005 року (а.с.6) та згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 27.09.2005р.(а.с.7) позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі згідно довідки виданої ОСББ ім..І.Богуна від 14.09.15 р. (а.с.25) зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що не оспорювалося сторонами і в судовому засіданні, а також підтверджено поясненнями свідка [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] та її неповнолітній син інвалід 1 групи [PERSON] 2005 р.н. після розірвання шлюбу 22.10.2012 року (а.с.10) продовжують проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] та з народження зареєстрована та проживає дочка відповідачки - [PERSON],[INFO] Відповідачка [PERSON] сплачує комунальні послуги за квартиру, заборгованості за надані послуги немає, що підтверджується представленими платіжними документами (а.с.55-56). Рішенням суду від 23.09.2015 р., яке набрало законної сили 19.11.2015 р. (а.с.63-65) усунуто перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], які чиняться [PERSON] [PERSON] шляхом вселення [PERSON] в цю квартиру; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS]. Доказів того, що рішення суду не виконано суду не представлено. Разом з тим позивачка звернулася до суду із позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні належною на праві власності квартирою шляхом виселення відповідачки та її малолітніх дітей, покликаючись лише на норми Цивільного законодавства, однак правовідносини щодо проживання відповідачки врегульовані нормами житлового законодавства. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при вирішенні цивільних спорів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, з підстав передбачених нормами ст.ст. 71,72,156 ЖК України та ст.405 ЦК України. У відповідності до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно доказів у справі відповідачка - [PERSON] поселилася у спірному приміщенні як дружина сина позивачки [PERSON] за згоди останньої. За нормами, як ЦК України, так і ЖК України припинення шлюбних відносин з членом сім'ї власника не має своїм правовим наслідком припинення права користування таким майном, в даному випадку житлом. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення наведено в ст.116 ЖК України. У позові позивачкою не наведено жодної правової підстави для виселення відповідачки та її малолітніх дітей. Норми ЦК України, зокрема, ст.ст.383,391 можуть бути застосовані лише щодо колишніх членів сім'ї попереднього власника квартири. Виходячи з вищенаденого суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed