Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про стягнення 102772,41 грн., з яких 20327,50 грн. 3% річних та 82444,91 грн. - інфляційні втрати внаслідок невиконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що судовим рішенням на її користь із відповідача було присуджено 180000 грн. моральної шкоди. Заборгованість була погашена лише частково, станом на 22.10.2019 р. заборгованість склала 168358,60 грн.. Тому, на підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період з 27.10.2015 р. по 04.11.2019 р.. В судових засіданнях позивач та представник позивача позов підтримали з аналогічних мотивів. Ствердили, що після звернення із позовом, у грудні 2019 р. від відповідача надійшла частина коштів на погашення суми основного боргу, але ця сума не впливає на правильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, оскільки такі нараховані за попередній період. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, не конкретизуючи суми. Зазначають, що органи виконавчої служби стягували з відповідача кошти на погашення суми основного боргу, що спростовує стверджувану позивачем суму основного боргу та правильність розрахунку. Заявили про застосування позовної давності та можливість стягнення нарахувань лише з жовтня 2016 р.. В подальшому, сторони та їх представники у судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. Вироком Ярмолинецького районного суду від 27.02.2014 р. у справі №689/97/14-к, з урахуванням ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 15.05.2014 р., [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; частково задоволено цивільний позов та вирішено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 180000 грн. моральної шкоди. 26.11.2014 р. було видано відповідний виконавчий лист. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що частково сума заборгованості була сплачена відповідачем до дати відкриття виконавчого провадження. На дату відкриття виконавчого провадження сума заборгованості склала 168358,60 грн.. Посилання відповідача на те, що під час відбування ним покарання з його заробітку також відраховувались платежі на користь позивача, спростовується матеріалами справи. Так, з копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що певні відрахування із заробітку відповідача здійснювались, але лише на користь держави, а не позивача. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Машівського районного управління юстиції від 19.10.2015 р. (ВП№49029565) було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 26.11.2014 р. та надано строк на добровільне виконання до 26.10.2015 р.. Однак, у визначений строк зобов`язання не було виконане відповідачем. Відповідно до листа Ярмолинецького РВ ДВС ГУ ТУЮ у Хмельницькій області від 15.10.2019 р. №1424-30/13587, станом на 22.10.2019 р. заборгованість відповідача залишилась такою ж - у сумі 168358,60 грн.. Сторони не заперечували, що розмір заборгованості не змінився і станом на дату звершення із позовом (06.11.2019 р.). Стягнення з відповідача сум, яке відбулось у грудні 2019 р., січні та лютому 2020 р. не вплинули на стан розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, проведеного за попередній період. Посилання відповідача на важкий майновий стан, складні сімейні обставини не приймається до уваги. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у справі №6-1946цс 15 від 06.07.2016 р. висловила позицію, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Здійснивши перерахунок заявлених сум стягнення, суд прийшов до висновку про їх помилковість, зокрема внаслідок помилкового заокруглення як бази нарахування, так і визначених сум. Згідно із перерахунком, сума інфляційних втрат за заявлений позивачем період становить 84180,20 грн., а 3% річних - 20327,57 грн.. Відповідачем подано клопотання про застосування до спірних відносин позовної давності. Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Передбачені у ст. 625 ЦК України наслідки невчасного виконання грошового зобов`язання є особливою мірою відповідальності боржника та не належать до неустойки (штрафу, пені), щодо яких встановлено скорочена позовна давність, оскільки ці нарахування мають компенсаційний, а не штрафний характер. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Матеріалами справи підтверджується та позивачем у розрахунку визнається, що про порушення свого права позивач довідався на наступний день після спливу наданого державним виконавцем строку на добровільне виконання рішення. Доказів переривання позовної давності за заявлений позивачем період подано не було. Позивач не мотивував жодним чином поважність причин пропуску позовної давності за відповідний період. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд прийшов до висновку, про необхідність застосування позовної давності до спірних відносин та часткове задоволення позову, стягнувши 3% річних та інфляційні втрати за період з 06.11.2016 р. (3 роки від дати звернення із позовом) по 04.11.2019 р. (дату, визначену позивачем у позові). Згідно проведеного судом розрахунку, 3% річних за вказаний період від суми боргу 168358,60 грн. складає 15136,32 грн., а інфляційні втрати - 56401,95 грн.. Усього, стягненню з відповідача підлягає 71538,27 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволених вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed