Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання місця проживання дітей. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 27 жовтня 2007 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох синів - [PERSON], 2008 року народження та [PERSON], 2012 року народження. На протязі останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю, відповідач нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З ініціативи відповідача, між ними постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають діти, що впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє душевні страждання. На даний момент, ведення спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинене. За її переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, та і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем та протилежних поглядів, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб. Крім того, вона як мати двох неповнолітніх синів, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей. Переконана, що сини повинні проживати разом з нею в двокімнатній квартирі, що належить її матері на праві власності. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами у її адресу, що забере дітей собі, суд має визначити місце проживання дітей. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення даного позову, зважаючи на наступне. В ході судового розгляду встановлено, що 27 жовтня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис за №2256. Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища - [PERSON] (а.с.6 - копія свідоцтва про шлюб). В шлюбі у сторін народились двоє синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9 - копії свідоцтв про народження дітей). В судовому засіданні позивачка суду пояснила, що вони з відповідачем не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому збереження шлюбу стало неможливим, взаєморозуміння і почуття любові між сторонами втрачено. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, вислухавши пояснення позивачки, відповідача, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в частині розірвання шлюбу, оскільки відносини, що склалися між подружжям, носять стійкий характер, а шлюб між сторонами фактично розпався. За таких обставин збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, їх дітям, а сам шлюб носить формальний характер, у зв'язку з чим підлягає розірванню. Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у їх задоволенні, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено наявності спору з приводу місця проживання дітей. На підставі викладеного,

Outcome: partial