Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості та пені по аліментах. Позов мотивований тим, що в 1996 році сторони зареєстрували шлюб у міському відділі РАГС м. Вінниці. Даний шлюб було розірвано в 2000 році. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON],[INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати із позивачем і який на даний час є повнолітнім. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.09.2000 року, із відповідача [PERSON], стягнуто на користь позивача [PERSON], на утримання неповнолітнього сина [PERSON], аліменти в розмірі ? частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 2000 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що відповідач проводив часткову сплату аліментів з жовтня 2000 року по квітень 2002 року. Станом на 01.04.2018 року за період з 01.04.2002 року по 17.10.2015 року розмір заборгованості по аліментах становить 59\~991, 66 грн., даний розмір заборгованості, який визначений державним виконавцем, відповідачем не оскаржено. Оскільки у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів, позивач просила стягнути з нього на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в період з 01.04.2002 року по 17.10.2015 року в розмірі 18\~244,23 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON], зменшила розмір заявлених позовних вимог та просила в звязку із тим, що державним виконавцем відновлено виконавче провадження по стягненню аліментів із відповідача і ця заборгованість частково гаситься, стягнути із відповідача на її користь лише пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 15\~763,18 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], заявлені позовні вимоги не визнали та заперечили проти їх задоволення в повному обсязі. Зясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ № 062728 від 04.12.2000 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 04.12.2000 року, актовий запис № 1625 (а.с.9). Відповідно до довідки МКП «ЖЕК №12» від 07.05.2018 року, [PERSON], [INFO], проживає разом із матірю [PERSON] (а.с.16). Згідно постанови про стягнення аліментів, виданої Ленінським місцевим судом м. Вінниці 19.09.2000 року, із [PERSON], стягнуто на користь [PERSON], аліменти на утримання сина [PERSON], в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше семи гривень, щомісячно, починаючи з 19.09.2000 року і до його повноліття (а.с.17). Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області [PERSON], виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-228 від 10.09.2005 року, виданого Ленінським райсудом м. Вінниці про стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] закінчене в звязку із фактичним повним виконанням рішення (а.с.36). Відповідно до Постанови начальника Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області від 18.06.2018 року, постанову про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2017 року скасовано, зобовязано державного виконавця відновити виконавче провадження та вжити всіх передбачених законом заходів, спрямованих для фактичного виконання рішення суду (а.с.47). Судом встановлено, що відповідач повністю свого обов'язку зі сплати аліментів не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів станом на 18.07.2018 року становить 51 337,88 грн.(а.с.58-60). Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред'явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; і інших передбачених законом випадках. Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання (п. 15 Інструкції). Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення нового судового рішення, а в межах виконавчого провадження за попереднім рішенням про стягнення аліментів. Судом встановлено, що виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, зі сплати яких і виникла ця заборгованість. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд вважає за можливе зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення пені від суми несплачених аліментів від 11.09.2013р., зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до положень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнство та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. В судовому засіданні встановлено, проти чого не заперечив і сам відповідач, що аліменти він почав сплачувати в жовтня 2011 року і припинив виплати в жовтні 2015 року, в звязку із чим, у нього виникла заборгованість. Відповідачем не надавались державному виконавцю будь-які документи, які свідчать про неможливість своєчасно сплачувати аліменти у тому обсязі, який визначений судом та державним виконавцем, тому суд вважає, що заборгованість за аліментами утворилася саме з вини відповідача. За змістом ст. 196 СК України, пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість, неустойка за прострочення сплати аліментів нараховується не на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за кожен день прострочення без її накопичення в прогресії, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Позивачем до позовної заяви додано розрахунок пені у період з 01.04.2002 року по 17.10.2015 року, відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 15\~763,18 грн. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved