Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що вони з відповідачем фактично проживали однією сім'єю як чоловік та дружина, але офіційно шлюб не зареєстрували. За час спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON]. Однак, подружнє життя не склалося і стосунки між сторонами були припинені, з 2013 р. сторони проживають окремо. Син проживає разом з позивачкою. Спорів стосовно визначення місця проживання дитини не було. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Враховуючи те, що з моменту припинення відносин відповідач не цікавиться життям сина, не телефонує і не виявляє бажання спілкуватися з ним та брати участь у вихованні, просить позбавити [PERSON] батьківських прав. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] повністю підтримали позов, просили його задовольнити. [PERSON] мотивує необхідність позбавлення батьківських прав відповідача тим, що чоловік, з яким вона проживає без реєстрації шлюбу з 2014 року, має намір у майбутньому всиновити дитину. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи, що має бажання спілкуватися з сином, однак позивачка чинить перешкоди зустрічам. Представник органу опіки та піклування Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області [PERSON] заперечувала проти позову, вказуючи, що сім'я перебувала на обліку служби у справах дітей як родина, в якій було скоєно насилля, один рік, однак зі спливом цього часу відповідач перестав докучати і більше звернень стосовно скоєння насилля в сім'ї не надходило. Відповідач виявляє бажання спілкуватися з дитиною і заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 22.08.2012р. (а.с. 4). На даний час малолітній [PERSON] проживає з матір'ю, яка займається його вихованням та доглядом, довідка Кам'яномостівської сільської ради Первомайського р-ну Миколаївської області № 1636 від 10.10.2016 р. (а.с. 7, 8 , 9 , 10), акт обстеження матеріально-побутових умов проживання № 146 від 10.10.2016р. (а.с. 11). З 31.08.2015 р. дитина відвідує Катеринківський навчально-виховний комплекс і згідно з поданою характеристикою за період відвідування дошкільного відділення малолітній [PERSON] зарекомендував себе як вихований, спокійний, врівноважений, відповідальний, працелюбний, товариський хлопчик. Дитина забезпечена всім необхідним для відвідування дошкільного закладу. Вихованням дитини займається мати [PERSON] (а.с. 14). Позивачка працює на посаді бухгалтера ФГ «Король» і згідно з поданою характеристикою зарекомендувала себе як дисциплінований працівник, спокійна, врівноважена, стримана особа. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вище вказаної Постанови визначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, які визначені ст. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. [PERSON] заперечував проти заявлених позовних вимог, мотивуючи тим, що мав намір та бажання спілкуватися з малолітнім сином. Однак позивачка чинила перешкоди їх зустрічам. Згідно з довідкою - розрахунком № 171/1 від 25.01.2017 р. станом на 18.01.2017 р. заборгованість з виплати аліментів [PERSON] становить 11 603,03 грн. (а.с. 15, 16) Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Первомайській райдержадміністрації відповідачеві рекомендовано погасити заборгованість з виплати аліментів до 31.12.2017 р. [PERSON] пояснив, що до цього часу не мав можливості сплачувати аліменти, але готовий виправити ситуацію і сплачувати вчасно, а також налагодити стосунки з малолітнім сином ( а.с. 40, 41). Згідно з характеристикою виданою Кінецьпільською сільською радою Первомайського району Миколаївської області від 28.02.2017 р. [PERSON] за час проживання в с. Кінецьпіль зарекомендував себе з позитивної сторони, ввічлий, доброзичливий, товариський, з сусідами підтримує дружні відносини. Скарг і заяв відносно нього до сільської ради від мешканців села не надходило. (а.с. 50). Згідно з довідкою, наданою Первомайським ВП ГУ НП в Миколаївській області [PERSON] перебував на обліку Первомаського відділу поліції як «сімейний насильник» за фактом вчинення насилля в сім'ї, на початку січня 2014 року був судимий Первомайським міськрайонним судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 49). В судовому засіданні відповідач не заперечував того факту, що він не відвідує дитину та не приймає участь у її вихованні, через те, що [PERSON] чинила перешкоди зустрічам з дитиною. Таким чином, відповідач не брав участі у вихованні сина та не спілкувався з ним з об'єктивних причин. Щодо матеріального утримання відповідачем своєї дитини, то він готовий виправити ситуацію і вчасно та справно виплачувати аліменти на утримання малолітнього сина. На підставі вище вказаних характеристик Органом опіки та піклування Первомайської райдержадміністрації 21.02.2017р. був наданий висновок, згідно з яким визначено за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, оскільки відповідач має на меті налагодити свої стосунки з дитиною, приймати активну участь у вихованні та матеріальному забезпеченні хлопчика, а найближчим часом і погасити заборгованість з виплати аліментів. Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки, вказала, що після народження дитини сторони прожили разом близько двох місяців. Після припинення стосунків відповідач навідувався рідко, вчиняв насилля щодо позивачки. На даний час позивачка проживає з іншим чоловіком, який має намір всиновити її малолітнього сина. Свідок [PERSON], яка є хрещеною матір'ю малолітнього [PERSON], вказує, що обряд хрещення відбувся через десять місяців після народження дитини в місті Дніпрі, де на той момент проживала позивачка. Часто навідує хрещеника і жодного разу не бачила відповідача. Дитину на даний момент виховує співмешканець позивачки, якого малолітній [PERSON] називає татом. Свідок [PERSON], працівник Територіального центру соціального обслуговування населення Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області, пояснила, що [PERSON] просила її бути присутньою на зустрічах [PERSON] з сином, проте він не приходив на ці зустрічі. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки, пояснила суду, що лише раз бачила [PERSON] біля дитини; дитину виховує чоловік, з яким зараз проживає [PERSON] Суд критично оцінює ці пояснення, так як свідки [PERSON], [PERSON] є зацікавленими особами, оскільки вони є відповідно матір'ю та кумою позивачки. Суд також критично оцінює покази [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не містять підтвердження, що відповідач дійсно ухиляється від участі у вихованні сина. Сам факт притягнення батька до кримінальної відповідальності за завдання [PERSON] легких тілесних ушкоджень (вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.12.2013р.) та наявність судимості за це не є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних відомостей про таку поведінку відповідача, яка негативно впливала б на дитину, або інші обставини, які б свідчили про те, що наявність батьківських прав у відповідача дійсно суперечить інтересам дитини та зумовлювали б застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав, позивачем не надано та судом не встановлено. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини, як в силу ч.1ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). На підставі вище викладеного, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може унеможливити в подальшому відновлення відносин батька та сина, суд приходить до висновку про те, що позов не знайшов обґрунтування в судовому засіданні, а отже задоволенню не підлягає. Однак, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина.

Outcome: dismissed