Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень з відповідача щомісячно, починаючи з жовтня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що вони з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2016 рік. Від шлюбу мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою. [PERSON] у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з вересня 2019 року, що і змусило її звернутися з даним позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу в його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 28.11.2019 відповідачем до суду було подано відзив, в якому він зазначив, що позивач у 2013 році виїхала мешкати до Франції разом з їх спільним сином, посилаючись на його стан здоров`я, та мешкає там до теперішнього часу. Пояснив, що він ніколи не припиняв брати участь у вихованні та утриманні їх спільної дитини; разом з сином відкрив у відділенні АТ КБ «ПРИВАТБАНКА» рахунок на ім`я [PERSON] для зарахування грошових коштів на життєві потреби. Після чого здійснював переказ грошових коштів, який на даний час складає: за вересень 2019 року - 4740 гривень, за жовтень 2019 року - 1400 гривень, за листопад 2019 року - 6800 гривень. На час синових канікул відповідач проводить час разом з ним, їздять разом на риболовлю та на відпочинок за кордон, на підтвердження чого надає фотознімки та копії авіа квитків. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано 08.06.2010, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №267 (а.с.38). Сторони від спільного проживання мають дитину: [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем. Відповідач проживає окремо від позивача та дитини. Відповідач [PERSON] також має на утриманні неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , від шлюбу з [PERSON] (а.с.37). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батько або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів у твердій грошовій сумі на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Щодо пояснень відповідача по справі, суд виходить з наступного. В АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкритий рахунок на ім`я [PERSON] (а.с.32). З виписки по зарахуванню грошових коштів на карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , вбачається, що [PERSON] здійснював переказ грошових коштів з вересня 2019 року по листопад 2019 року на загальну суму12 940 гривень (а.с. 29-31). Факт добровільної сплати коштів відповідачем не є підставою для відмови у позові про стягнення аліментів. Інші доводи відповідача, такі як народження позивачем іншої дитини, неправильне зазначення часу перебування у шлюбі, активне спілкування відповідача з дитиною та участь у вихованні не можуть бути підставою для відмови у позові. При вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення аліментів визначальним є факт батьківства відповідача та факт проживання дитини з позивачем. Такі факти сам відповідач не заперечує. Як встановлено судом, відповідач не має постійного місця праці та доходу, однак є працездатним, може надавати матеріальну допомогу дитині, а тому на утримання дитини з нього слід стягувати аліменти. Посилання відповідача на самостійне прийняття позивачем рішення про вибір місця проживання не є предметом розгляду в цій справі і він не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд бере до уваги той факт, що відповідач має іншу неповнолітню дитину на утриманні, на теперішній час є безробітним, однак надає грошову допомогу сину здійснюючи перекази на банківську карту, возить сина на відпочинок, купує квитки сину на літак для спільного проведення часу. Суд також враховує пояснення відповідача, що він надає допомогу своїй матері [PERSON] . З урахуванням наведеного суд вважає необхідним визначити розмір аліментів в сумі 2 000 гривень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial