Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась з даним позовом до Корольовського відділу ДВС та ДП «Інформаційний центр» з вимогою про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] станом на 06 березня 2015 року. В обґрунтування позову послалась на перебування з 26 липня 1980 року по день подання позову у шлюбі з [PERSON] (а.с.5), який до цього часу не розірваний. За час перебування у шлюбі, позивач, разом з [PERSON], придбали як подружжя квартиру [ADDRESS] (а.с.6-свідоцтво про право власності від 01.08.2006 р.), яка є спільною власністю позивача та [PERSON] як подружжя, відповідно до ст.ст.60,61 СК України. З огляду на це позивач вважає, що за ст.ст.60,61 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України її право власності на 1/2 частину спірної квартири виникло на підставі закону. В подальшому, позивач дізналася, що на електронних прилюдних торгах з продажу вищевказаної квартири за зведеним виконавчим провадження про стягнення з її чоловіка [PERSON] заборгованості на загальну суму 74754,68 грн., відповідно до протоколу № 59167 проведення електронних торгів по реєстраційному номеру лота 42674, що відбулись 06.03.2015 р., які проводило ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за поданням Корольовського ВДВС, як вбачається з листа підприємства від 31.03.2015 р. № 8369/01-06 (а.с.7), в порядку виконання даного зведеного провадження, відбувся продаж спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Оскільки продаж даної нерухомості здійснено, за боргами, які виникли внаслідок виключно дій самого [PERSON] (штрафи за скоєння адміністративних правопорушень) та боргів, які виникли внаслідок дій позивача, не повязаних з інтересами родини, позивач вважає, що відповідачі не визнавали її право власності на 1/2 частини спірної квартири, продавши спірну квартиру в цілому, разом з часткою позивача, що примусило її звернутися за захистом свого порушеного права власності, та вчинили правочин щодо передачі у власність третій особі у справі гр. [PERSON] в цілому квартири [ADDRESS] за борговими зобовязаннями [PERSON], хоча вказана квартира в цілому не належала останньому станом на 06.03.2015 р., а належала подружжю [PERSON] як спільна сумісна власність, не розподілена в натурі, та незаконно позбавили позивача права власності на 1/2 частину спірної квартири. На думку позивача такими діями відповідачі порушили норми ч.1 ст.9, ст.41 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод 1950 року, ст. 1 Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 і 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ст.ст.60,61,ч.1 ст.73 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. В ході розгляду справи, 14.09.2016 р. позивач змінила підстави позову (а.с.26), та на обґрунтування підстав позовних вимог послалася на ст.22 Кодексу про шлюб та сімю і ст.112 Цивільного Кодексу УРСР, діючих станом на 01.08.2006 року (час набуття права власності подружжям [PERSON] на спірну квартиру) та ст.ст.60,61, ч.1 ст.73 СК України, ч.ч.1,2 ст.16, ст.321, ч.2 ст.328, ст.366, ч.3 ст. 368, ст.ст.371, п.3 ч.1 ст.388, ст.ст.392,650,655 Цивільного Кодексу України, ч.6 ст.52, ст.62 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст.9, ст.41 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод 1950 р., ст.1 Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені його довірителем позовні вимоги підтримав та просив суд визнати право власності [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] станом на 06 березня 2015 року. Представники відповідача ВДВС в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і просили у їх задоволенні відмовити за безпідставністю. Співвідповідач ДП «Інформаційний центр» МЮУ і третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] належним чином повідомлені про день і час судового засідання (а.с.44,47, довідковий лист до справи) однак свою явку на розгляд справи не забезпечили, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідача ВДВС, третю особу [PERSON], повно, обєктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 09.11.2016 року по справі № 3-1071гс16 суд, зясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. За керівними розясненнями у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при ухваленні рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи, суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК України). Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на спірну квартиру в органах БТІ зареєстровано за [PERSON] у 2006 році, однак у даному випадку вказана нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України. Перебуваючи в шлюбі з [PERSON], 01.08.2006 року позивач набула право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі вказаних норм Сімейного і Цивільного кодексів України, а тому відчуження належної їй частки в квартирі на публічних торгах без її згоди є неправомірним. Згідно ч.1 ст.73 Сімейного Кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ст.371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. При цьому виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється в порядку, встановленому ст.366 ЦК України, де кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. За ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Однак, як підтвердилось в ході розгляду справи і не заперечувалось представниками відповідача, державний виконавець у вищевказаному зведеному виконавчому провадженні не подавав до відповідного суду подання по виділ в натурі з квартири [ADDRESS] частки [PERSON] та звернення стягнення на таку його частку. Таким чином, квартира [ADDRESS], яка була продана за вищевказаними електронними торгами, в порушення вимог ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст.73 СК України, не виділена в натурі [PERSON], та відповідачі продали з електронних торгів не частку [PERSON] у квартирі [ADDRESS] у розмірі 1/2, а спірну квартиру в цілому, безпідставно позбавивши позивача, як співвласника спірної квартири, права власності на її 1/2 квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7,11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно приписів ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, порушене і не визнане відповідачами право позивача на 1/2 частину квартири [ADDRESS] станом на 06 березня 2015 року підлягає захисту. За ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права (ч.2 ст.16 ЦК України). Приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов наступного. Хоча власником спірної квартири на час її продажу 06.03.2015 р. зазначений [PERSON], але сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстровано, оскільки майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до ст.60, ч.1 ст.61 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України. Отже, відчуження належної позивачеві [PERSON] частки в квартирі на публічних торгах без її згоди безумовно порушило її право, як співвласника вказаного майна. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved