Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила поділити їх спільно нажите як подружжям майно та виділити їй у власність: кухонний стіл та чотири стільця, загальною вартістю 450 грн., крісло-ліжко, вартістю 600 грн., пральну машину «Індезит», вартістю 2 600 грн., телевізор, вартістю 2 800 грн., а відповідачу виділити у власність: меблі для кухні, загальною вартістю 3 000 грн., шафу-купе, вартістю 2 500 грн., ліжко, вартістю 1 300 грн. та стягнути з відповідача грошову компенсацію різниці у вартості спільного майна у розмірі 175 грн., обгрунтовуючи позов тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 23.12.2006р. і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.07.2015р. шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбано наступне майно: -в листопаді 2006р. - меблі для кухні, вартістю 3 000 грн., -в грудні 2006р. - кухонний стіл і чотири стільця, вартістю 450 грн., -у вересні 2007р. - крісло-ліжко, вартістю 600 грн., -у березні 2010р. - шафа-купе, вартістю 2 500 грн., -у червні 2010р. - ліжко, вартістю 1 300 грн., -у лютому 2012р. - пральна машина «Індезит», вартістю 2 600 грн., -у серпні 2012р. - телевізор, вартістю 2 800 грн., а всього майна на загальну вартість: 13 250 грн. Вважала, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу, а тому просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснила про те, що усе майно, яке є предметом даного спору, знаходиться в квартирі [ADDRESS], яка належить матері відповідача - [PERSON], а також вказала, що письмових доказів про придбання спірного майна і його вартість в неї немає, відповідач не бажає ділити майно в добровільному порядку, а спірні речі їй необхідні для забезпечення нормального життя їх спільного сина [PERSON], [INFO]. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на те, що усе спірне майно знаходиться квартирі [ADDRESS], яка на праві власності належить його матері - [PERSON], з позивачкою вони не проживають разом вже 2,5 роки, вона має в користуванні майно, яке передано його батьками, але повернути його не бажає, син [PERSON], [INFO] на вихідних проживає з ним і користується спірними речами, а також заперечував проти їх вартості та зазначив, що кредит за кухонні меблі ще не виплачений в повному обсязі. Розглянувши справу в межах позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 23.12.2006р. (а.с. 6 - копія свідоцтва про шлюб) і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.07.2015р. шлюб між ними розірвано (а.с. 19 - копія рішення суду). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7 - копія свідоцтва про народження). З відмітки в паспорті позивачки вбачається, що вона з 01.12.2006р. є зареєстрованою в [ADDRESS] (а.с. 5 - копія паспорту). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Верховний Суд України в пункті 23 постанови №11 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з наступними змінами і доповненнями, вказує про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясувати джерело і час його придбання. А в пункті 24 цієї ж Постанови зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи… Загальне правило виникнення права спільної сумісної власності подружжя визначено в частині 1 ст.60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Верховний Суд України у своїх висновках, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013р., вказав про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону і керівних роз*ясень Верховного Суду України слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело коштів. Однак, позивачка вказуючи про те, що за час шлюбу з відповідачем ними було придбано наступне майно: -в листопаді 2006р. - меблі для кухні, вартістю 3 000 грн., -в грудні 2006р. - кухонний стіл і чотири стільця, вартістю 450 грн., -у вересні 2007р. - крісло-ліжко, вартістю 600 грн., -у березні 2010р. - шафа-купе, вартістю 2 500 грн., -у червні 2010р. - ліжко, вартістю 1 300 грн., -у лютому 2012р. - пральна машина «Індезит», вартістю 2 600 грн., -у серпні 2012р. - телевізор, вартістю 2 800 грн., а всього майна на загальну вартість: 13 250 грн., крім особистих пояснень, не надала суду жодного належного і допустимого доказу в підтвердження вказаних вище обставин, у зв*язку із чим суд не має правових підстав вважати доведеним такі факти як: існування майна, яке є предметом спору, його вартість, час і джерела придбання, а відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, у відповідності до частини 4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачка просить стягнути з відповідача грошову компенсацію частки у спільному майні в сумі 175 грн., але вказана сума на депозитний рахунок суду не внесена. В частині 1 ст.70 СК України закріплено загальне правило рівності часток подружжя у спільному майні, згідно якого у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, законодавець визначає рівність прав подружжя на кожний з об*єктів спільної сумісної власності. Частина 2 цієї ж правової норми визначає, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім*ї, приховав чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім*ї, а частина 3 визначає - за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В даному спірному випадку, позивачка фактично просить суд відступити від засад рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки не просить поділити порівну кожний з об*єків, про які вона вказує як спільну сумісну власність її та відповідача, а просить одну частину об*єктів виділити у власність їй, а іншу - відповідачу, але обґрунтування відступлення від загального правила рівності часток подружжя у спільній сумісній власності суду не надає. Крім зазначеного, судом встановлено, що сторони уклали шлюб 23.12.2006р., при цьому сама позивачка в позовній заяві зазначає, що меблі для кухні придбані ними в листопаді 2006р., тобто, до шлюбу, а кухонний стіл і чотири стільця - у грудні 2006р., тобто, ймовірно, також до шлюбу. При цьому, згідно пункту 1) частини 1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. З наведеного вище випливає, що навіть при доведеності існування даних об*єктів спірного майна, вони не могли б бути віднесені до спільної сумісної власності сторін як подружжя, оскільки набуті до шлюбу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на матеріальному законі, у зв*язку із чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed