Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. У позовній заяві позивач посилається на те, що 10.07.2018 року між нею [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1165, за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Згідно з п. 5 цього договору продавець ([PERSON]М.) свідчив, що особи, котрі проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені цим договором, права користування квартирою малолітні, неповнолітні та треті особи не мають. Зазначає, що згідно з довідкою № 2315/19-21 від 09.07.2018 року, виданою [PERSON] відділом реєстрації місця проживання виконкому Ужгородської міської ради, за адресою: м. Ужгород, вул. Минайська, 67/105, зареєстрований [PERSON], [INFO]. За твердженням позивача, вона і відповідач не є родичами або членами однієї сімї, а неодноразові прохання позивача, як нового власника квартири, знятися з місця реєстрації відповідач ігнорує. Зауважує, що вказаними діями відповідач порушує права позивача, як власника квартири, а саме, заважає вільно користуватися належною їй на праві приватної власності квартирою, в добровільному порядку виселятися не збирається. Оскільки між сторонами виник спір щодо зняття з реєстрації відповідача за місцем проживання позивача, що по суті є створенням перешкод власнику в користуванні та розпорядженні таким майном, вважає, що такий підлягає вирішенню в судовому порядку. Позивачем, як новим власником квартири, вживалися заходи досудового врегулювання спору, в телефонному режимі повідомлялося відповідачу про необхідність знятися з місця реєстрації, однак вищевказані вимоги відповідач ігнорує. На підставі наведено позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою шляхом визнання припиненим права [PERSON] на користування квартирою № 105, що знаходиться по вул. Минайська в м. Ужгороді Закарпатської області, та зняття з реєстрації його місця проживання за такою адресою. Ухвалою судді від 13.09.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду 08.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Виклик відповідача постановлено здійснити в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України Позивач у судове засідання не зявилася, при цьому її представник [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, згідно з якою у звязку з неможливістю участі у судовому засіданні просить розгляд даної справи провести без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечуються проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив відповідачем не подав та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач та її представник. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1165, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 130333061 від 10.07.2018 року. У квартирі за вказаною адресою значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовим повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Закарпатській області від 22.08.2018 року та довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 31.08.2018 року № 969/19-06. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 71 ЖК України визначено, що\~право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті даної статті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Як встановлено судом, реєстрація відповідача у квартирі, що належить позивачу є перешкодою їй для користування і розпоряджання своєю власністю на свій розсуд, і таке становище порушує конституційні права позивача. Відповідно до положень ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги вищенаведені обставин, оскільки відповідач не є членом сімї позивача та співвласником квартири, а також у належній позивачу квартирі не проживає та правових підстав для користування даною квартирою немає, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 105 у будинку № 67 по вул. Минайська в м. Ужгород Закарпатської області, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги позивача про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, суд зазначає наступне. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Згідно зі ст. 3 Закон України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 11 даного Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року, виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Разом з тим, оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою № 105 у будинку № 67 по вул. Минайська в м. Ужгороді Закарпатської області, позивач не зверталася з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку і їй не відмовлялося в цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. Крім того, судом не може вирішуватися вимога щодо зняття з реєстрації відповідача без залучення в якості сторони (відповідача) органу реєстрації до участі у справі. При цьому, оскільки за змістом ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене по даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації. Відтак,\~у даному\~випадку вимога\~позивача про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою не підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial