Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з уточненим позовом до [PERSON], третя особа виконавчий комітет Мологівської сільської ради про скасування рішення про державну реєстрацію, зобов'язання внести запис, витребування майна та визнання права власності. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, за життя вона склала заповіт, відповідно до якого все майно заповідала позивачці. Оскільки мати позивачки належним чином не оформила право власності на спірну земельну ділянка, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Рішенням суду від 06.12.2006 року за позивачкою та її братом в рівних частинах було визнано право власності на спірну земельну ділянку. В подальшому при оформленні документів, позивачка зрозуміла, що її було введено в оману, оскільки вона була впевнена , що є власником всієї земельної ділянки. Рішенням апеляційного суду від 29.02.2012 року рішення суду першої інстанції від 06.12.2006 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено. В свою чергу, брат позивачки [PERSON] оформив на себе право власності на частину земельної ділянки. У [INFO] [PERSON] помер та позивачці стало відомо, що невістка покійного оформила на себе частку вказаної земельної ділянки та на теперішній час продовжує володіти та користуватися нею. На підставі чого, позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивачки на уточнених позовних вимогах наполягав, посилаючись на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, вказавши, що дані позовні вимоги позивачки незаконні та необґрунтовані, оскільки не відповідають тим обставинам, що мали місце та якими позивачка їх обґрунтовує, не підкріплені належним доказами, не ґрунтуються на законі і тому, не можуть бути задоволеними. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку, пояснення сторін по справі, викладені ними в судовому засіданні, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Судом встановлено. [INFO] померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.05.2004 року (а.с.7). За своє життя [PERSON] 01 грудня 2003 року склала на імя позивачки заповіт, посвідчений секретарем Каплівської сільської ради Хотинського району Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за №33, відповідно до якого все майно заповідала позивачці [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді - земельної ділянки площею 4,8 га., яка розташована на території [ADDRESS]. Але, за життя померла [PERSON] належним чином не встигла оформити право власності на вказану земельну ділянку, в зв'язку з чим позивачка [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Під час розгляду цивільної справи №2-4455 у судовому засіданні позивачка пояснила, що хоча вона і являється спадкоємицею за заповітом спадщини змінила позовні вимоги та просила суд встановити факт прийняття спадщини нею та її рідним братом [PERSON] та визнати право власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки в рівних долях (матеріали цивільної справ №2-4455/2006 а.с.27, 34). Рішенням Білгород-Дністровського-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2006 року за [PERSON], [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 4,8 га., яка розташована на території [ADDRESS] в рівних долях. Рішенням судової колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року апеляційна скарга Білгород-Дністровської прокуратури в інтересах [PERSON] задоволена частково. Рішення Білгород-Дністровського-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2006 року - скасовано. Ухвалено нове, яким в задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Підставою звернення позивачки до суду стало те, що попри те, що рішення Білгород-Дністровського-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2006 року було скасоване та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено, брат позивачки [PERSON] оформив на себе право власності на частину спірної земельної ділянки. 13 травня [INFO] брат позивачки [PERSON] помер та позивачці стало відомо, що невістка покійного відповідачка по справі [PERSON] спадкове майно у вигляді частини спірної земельної ділянки оформила на себе та на теперішній час продовжує володіти та користуватися нею. В зв'язку з чим, позивачка просить суд скасування рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на ? частину земельної ділянки, зобов'язання внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на ? частину земельної ділянки, витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину земельної ділянки та визнання за [PERSON] право власності на земельну ділянку. При вирішенні справи суд виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 2, 3 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до статті 387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Право власності на майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Відповідно до ст.ст.316, 317, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати майно від набувача лише у разі , якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто згідно ст.388 ЦК України, витребування майна з незаконного володіння пов'язано з набуттям права власності витребувача та право на таку вимогу набуває саме власник майна. Необгрунтованим є посилання позивачки на її право на витребування майна від відповідачки як від добросовісного набувача з підстав передбачених п.3 ч.1. ст.388 ЦК України відповідно до якої встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До позову позивачкою та її представником та у судове засідання не надано жодного документу та доказу, підтверджуючого її право власності на спірну земельну ділянку. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів вказаною статтею передбачено визнання права. Витребуванням власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачкою у позовній заяві підстави повинні підтверджувати її право власності або інше суб'єктивне право титульного власника на витребуване майно. Представником позивачки всупереч до вимог ст.60 ЦПК України не доведено право власності саме на майно, яке є предметом спору, не доведено наявність всіх обставин, за яких за позивачкою могло бути визнано право власності на майно в судовому порядку, а також, що позивачка набула право власності на майно в встановленому законодавством порядку, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed