Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить вищезазначений житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2015. У вказаному будинку з 2000 року зареєстрована її донька [PERSON] та з 2017 року її чоловік [PERSON] . До кінця 2019 року вони проживали у будинку позивачки, однак після сварки, яка сталася між відповідачами та позивачкою, дочка з чоловіком виїхали з будинку разом з речами. Де вони зараз мешкають позивачу невідомо. Відповідачі у зазначеному будинку з того часу не проживають, їх речей там немає, кореспонденція на їх ім`я не надходить, що підтверджується актом депутата [PERSON] від 18.05.2020. У добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Будь-яких чинних договорів, які б дозволяли відповідачам користуватися будинком не має. Реєстрація відповідачів у будинку позбавляє позивачку у повному обсязі здійснювати права власника, перешкоджає отриманню субсидії на оплату комунальних послуг. В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила позов задовольнити та розглядати справу у її відсутність (а.с. 24). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення (а.с. 28-35, 37-40). Про причини неявки суд не повідомили, з заявами про відкладення справи в суд не зверталися, тому суд вважає за можливе розглядати справу по суті за їх відсутності при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2015 житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.5). Згідно довідки виконавчого комітету Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області від 18.05.2020 у зазначеному будинку зареєстровано [PERSON] , [PERSON] (а.с.4). Як вбачається з акта депутата Дергачівської міської ради [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживають з квітня 2019 року по теперішній час (а.с.7). З пояснень позивача в позовній заяві вбачається, що відповідачі в спірному будинку не проживають, комунальні платежі не сплачують, у добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, права власності на будинок не мають. Таким чином, відповідачі в належному позивачу будинку не проживають, участі в його обслуговуванні та сплаті всіх комунальних платежів не приймають, особистих речей в будинку не мають, права власності на будинок не мають, однак залишаються зареєстрованими в належному позивачу будинку. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 319 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Відповідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Встановлено, що відповідачі без поважних причин не проживають за місцем реєстрації з квітня 2019 року, понад 6 місяців, а отже втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні з ст. 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися у спірний будинок в якості членів сім`ї власника житлового будинку і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів. На підставі ст.ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. 319, 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved