Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом [PERSON] до Чернівецької міської ради, [PERSON], [PERSON], треті особи на стороні відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про скасування рішення Чернівецької міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та звільнення сараю, посилається на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2013 року у даній справі не вирішено питання в частині її позовних вимог до відповідачки [PERSON] про заборону останній використовувати для особистих цілей земельну ділянку по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів тощо, не зважаючи на те, що в частій цієї позовної вимоги сторони давали пояснення. У судовому засіданні [PERSON] та її представник вимоги заяви про винесення додаткового рішення підтримали, обґрунтувавши їх тим, що при ухваленні судом рішення у даній справі не було вирішено заявленої нею позовної вимоги в частині заборони [PERSON] використовувати для особистих цілей спірної земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів тощо, хоча дане питання вирішувалось під час розгляду справи та сторони надавали свої пояснення. Відповідачка [PERSON], її представник та представник відповідачки [PERSON] заперечували проти ухвалення додаткового рішення, вказавши що судом при постановленні рішення були вирішенні усі вимоги позивача. Решта учасників судового розгляду викликалися, не з»явились, їх неявка не перешкоджає у вирішенні заяви без їх участі. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд вважає, що по справі необхідно постановити додаткове рішення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 220 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулась до суду з позовом до Чернівецької міської ради, [PERSON], [PERSON], в якому просила на підставі ст. ст. 40, 42 ЗК України, задовольнити її позов та визнати незаконним і скасувати рішення 58-ї сесії V скликання Чернівецької міської ради № 1442 від 14 жовтня 2010 року у частині передачі у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0809 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 444446, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011082200344; скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 444446, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011082200344; зобов`язати [PERSON], яка проживає у [ADDRESS] (ід. номер [NUMBER]), а також зобов'язати [PERSON] звільнити приміщення сараю літ. «Б», розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] від речей, які їй належать та передати ключі від дверного замка вказаного сараю та заборонити [PERSON] використовувати для особистих цілей земельну ділянку по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів, тощо). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2013 року позов [PERSON] задовольнити частково: зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні сараєм літ. «Б», розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] шляхом звільнення сараю від речей, які їй належать та передачі ключів від дверного замка сараю [PERSON]; в частині позовних вимог про скасування рішення Чернівецької міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації - відмовлено. Проте, постановляючи рішення про відмову у позові в частині позовних вимог про скасування рішення Чернівецької міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, суд не розглянув вимоги позивачки [PERSON] в частині її позову про заборону [PERSON] використовувати для особистих цілей земельну ділянку по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів, тощо) та в тексі мотивувальної частини рішення суд не виклав підстави відмови [PERSON] в цій частині позовних вимог. Як встановлено судом, зазначені позовні вимоги були заявлені у позовній заяві, не змінювались позивачем на день постановлення рішення, та стосовно них судом з'ясовувалися обставини і досліджувалися докази, проте рішення ухвалено не було. В ході розгляду справи встановлено, що під час розгляду справи судом встановлено, що у визначеному законом порядку спірна земельна ділянка, розташована за адресою [ADDRESS] до прибудинкової території будинку не відводилася, закріплення даної земельної ділянки як прибудинкової території за будинковолодінням не проводилось, розміри, конфігурація та межі прибудинкової території відповідною землевпорядною організацією не визначалися, й відповідно до прийняття оспорюваних рішень компетентних органів про передачу спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність відповідачів та третіх осіб, вона належала до земель комунальної власності територіальної громади та Чернівецької міської ради, яка мала право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою відповідно до наданих їй повноважень, передбачених статтями 12 і 83 ЗК України. Тому аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що поданий [PERSON] на підставі ст.ст. 40, 42 ЗК України позов в частині визнання незаконним та скасування рішення міської ради, виданого на його підставі державного акту та скасування його державної реєстрації задоволенню не підлягає. При цьому, позивачка [PERSON] вважаючи, що її право власності на спірну земельну ділянку не визнається та порушується, з позов про визнання за нею права власності на спірну частину земельної ділянки у разі оспорення чи невизнання її права власності на неї іншими співвласниками й відповідно усунення перешкод у її володінні, користуванні та розпорядженні не зверталась, та даним судовим рішення право власності позивачки [PERSON] на спірну земельну ділянку у судовому порядку за умов його невизнання чи оспорення іншими особами не визнавалось. Згідно з п.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно з чч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, вирішуючи питання в частині позовних вимог [PERSON] про заборону [PERSON] використовувати для особистих цілей земельну ділянку по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів, тощо), суд виходить з того, що ця вимога [PERSON] заявлена як похідна від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, виданого на його підставі державного акту та скасування його державної реєстрації, в задоволенні якої позивачці було відмовлено, й відповідно судом не вирішувалось питання про визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, тому суд вважає, що підстави для задоволення позову [PERSON] в частині заборони [PERSON] використовувати для особистих цілей земельну ділянку по [ADDRESS] (садіння квітів, збирання врожаю з дерев та кущів, тощо) також відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed