Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] та [PERSON] , вказавши, що відповідачі є батьками неповнолітнього [PERSON] . У зв?язку із неналежним виконанням батьками дитини своїх обов?язків, [PERSON] було тимчасово влаштовано у родину позивача, яка доводиться дитині рідною бабкою, наразі дитина мешкає та виховується у її родині. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається виключно позивач зі своїм чоловіком. Вказуючи, що відповідачів не виконуються своїх обов`язків з виховання та забезпечення дитини, не піклуються про сина, [PERSON] просила позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] . Ухвалою суду від 11.06.2019 року позовну заяву залишено без руху у зв?язку з неповною сплатою судового збору. 16.08.2019 року позивачем недоліки, зазначені в ухвалі суду, були усунуті. Ухвалою суду від 25.09.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 1212.2019 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду. Судом задоволено клопотання позивача про допит свідків, інших заяв та клопотань учасниками справи не подавалось, а судом не вирішувалось. В судовому засіданні позивач підтримала позов повністю, пояснивши, що [PERSON] доводиться їй рідною донькою, а [PERSON] онуком. Майже одразу після народження [PERSON] відповідачі не турбувались про сина належним чином, дитина часто залишалась із позивачем та її чоловіком. [PERSON] та [PERSON] зловживають спиртними напоями, вживають наркотичні або психотропні речовини, наскільки відомо позивачеві, батько дитини був засуджений та відбував покарання. У травні 2017 року [PERSON] та [PERSON] пішли гуляти з дитиною, а потім припинили відповідати на дзвінки, пізніше вони з`явились додому та вказали, що [PERSON] у них відібрали поліцейські та відвезли до дитячої лікарні. Позивач зі своїм чоловіком на таксі тут же попрямували до лікарні, де їм повідомили, що дитину доставили поліцейські, оскільки малолітній [PERSON] лежав на вулиці біля батьків, які були під впливом якихось речовин та не реагували ані на дитину, ані та звернення перехожих, якими були викликані працівники поліції. Як потім з`ясувала позивач, ця подія була висвітлена у мережі інтернет багатьма виданнями з розміщенням у відкритому доступі відповідних відео та фотоматеріалів. Натомість навіть ця ситуація не змінила поведінку батьків на краще, оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] не працюють та матеріально дитину не забезпечують, не приймають участі у вихованні, [PERSON] мешкає наразі з якимось іншим чоловіком, однак, залишається у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , до дитини навідується зрідка. Позивач зазначала, що батьки дитини мешкають невідомо де, до них часто неможливо додзвонитись або розшукати, у зв`язку із чим, коли виникла потреба у здійснені малолітньому [PERSON] хірургічної операції, позивач вимушена була їх шукати, щоб отримати дозвіл на здійснення такої операції, натомість як спосіб життя відповідачів не гарантує того, що ці ситуації не будуть повторюватись у майбутньому систематично. Також позивач наголосила, що [PERSON] , користуючись сподіваннями матері на позитивні зміни та її довірою, брала без дозволу матері та вітчима матеріальні цінності з квартири, копіювала її документи та потім на ім`я [PERSON] оформлювала кредити, які [PERSON] була вимушена повертати самостійно, сплачуючи відсотки. Вказуючи, що вже тривалий час робила все можливе, щоб донька піклувалась про дитину, натомість цього не сталось, батько дитини взагалі не з`являється та не цікавиться долею сина, просила позбавити обох батьків неповнолітнього [PERSON] батьківських прав, вказуючи, що має намір із своїм чоловіком виховати онука, опікуватись та турбуватись про нього. Представник позивача на позові наполягав, вказуючи, що факт тривалого системного невиконання відповідача своїх батьківських обов`язків доведений наданими позивачем та дослідженими судом доказами. Фактично майже з народження та до цього часу малолітньою дитиною опікується позивач із чоловіком, протягом розгляду справи відповідач [PERSON] не змінила своєї поведінки, а в останнє судове засідання взагалі не з`явилась, що, на переконання представника, свідчить про її ставлення до позову та зневажливе ставлення до можливості позбавлення батьківських прав. Батько ж дитини взагалі не цікавився здоров`ям сина, не надавав матеріальної підтримки, не приймав участі у його вихованні, має судимості. Оскільки суто формальне існування батьків у житті дитини створює для самої дитини певні складнощі при відвідуванні навчальних та навчальних закладів, де запитують про батьків, а крім того може поставити під загрозу здоров`я [PERSON] , оскільки за необхідності лікування розшук батьків для отримання у них дозволу на таке лікування може призвести до негативних наслідків для дитини, представник просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] брала участь під час підготовчого судового засідання та при розгляді судом справи 13.03.2020 року, в наступне судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не сповістила, з будь-якими клопотаннями не зверталась. Позивач вказала, що вона особисто в день судового засідання 17.04.2020 року телефонувала [PERSON] зранку та нагадувала про судове засіданні та [PERSON] запевняла, що має намір брати участь в судовому засіданні. В судовому засіданні 13.03.2020 року відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вказуючи, що бажає виховувати сина, але не може мешкати у квартирі із матір`ю та вітчимом, наразі живе з іншим чоловіком, але залишається у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Де наразі перебуває батько дитини їй не відомо. Відповідач вказувала, що вона та [PERSON] у 2017 та 2018 роках працювали на кар`єрі, а потім звільнились, більше відповідач офіційно не працювала та наразі не працевлаштована, живе із співмешканцем у будинку, який належить батькам останнього. У травні 2017 року дійсно вони із [PERSON] пішли гуляти з сином, вживали алкоголь, були у стані сильного алкогольного сп`яніння, тому не пригадує як сталось, що вони спали на вулиці, а дитина залишилась без нагляду. Через деякий час їх розбудили працівники поліції, які забрали дитину до лікарні. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, викликався судовими повістками за зареєстрованим місцем проживання, а також смс-повідомленнями за номером телефону, який вказала позивач. Оскільки [PERSON] надала пояснення по суті спору, не вказала про наявність будь-яких доказів та не заявляла будь-яких клопотань, відповідач [PERSON] до суду не з`явився, обидва відповідачі були сповіщені про дату та час розгляду справи, не сповістили суду причин своєї неявки, суд завершив розгляд справи за відсутності відповідачів. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району представника в судові засідання 13.03.2020 року та 17.04.2020 року не направили, про місце та час сповіщені в установленому порядку, поважних причин неможливості явки до суду не навели. В ході дослідження судом доказів були допитані свідки, досліджені письмові докази. Свідок [PERSON] суду пояснила, що доводиться сестрою [PERSON] та тіткою [PERSON] більше двох років участі у вихованні, утриманні та матеріальному забезпеченні дитини не беруть. За цей час відповідачі не працювали, крали у позивача гроші та банківські картки, з яких знімала гроші. В якийсь момент [PERSON] знадобилась термінова операція, але через спосіб життя відповідачів, їх довелось розшукувати, щоб отримати дозвіл на лікування дитини. У травні 2017 року свідок побачила у новинах інформацію про те, що [PERSON] та [PERSON] були п`яні, а [PERSON] , якому тоді було дев`ять місяців залишався без нагляду посеред вулиці. Свідок [PERSON] пояснив, що є чоловіком позивача та вітчимом відповідача [PERSON] , яку виховував з 8 років. Коли [PERSON] вийшла заміж, то почались проблеми, оскільки вона почала вживати якісь речовини, не бажала працювати, не доглядала за сином. У травні 2017 року відповідачі пішли гуляти з дитиною, а повернулись ввечері та без сина, пояснили, що [PERSON] відібрали поліцейські, які доставили його до лікарні. Потім з новин дізнались обставини того дня. Фактично малолітній [PERSON] майже з самого народження перебуває під їх опікою та вони займаються його вихованням, відповідачів жодної матеріальної допомоги не дають. До цього часу не ініціювали питання щодо позбавлення відповідачів батьківських прав, побоюючись, що дитину заберуть взагалі. Але після того як були вимушені розшукувати відповідачів для отримання дозволу на проведення [PERSON] хірургічної операції вирішили звернутись до суду. Також в ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, з яких встановлено наступне. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 18.06.2010 року (а.с. 11). Малолітній [PERSON] відвідує ЗНВК «Мрія», батьки навчальний заклад не відвідують, дитиною опікуються бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] (а.с. 12). З довідки КНП «ЦПМСД № 8» вбачається, що [PERSON] спостерігається у лікаря-педіатра даного закладу, до лікаря з дитиною звертається бабуся, батьки дитини до медичного закладу з дитиною не звертались. З наданих позивачем фотографій, а також світлин, розміщених в загальному доступі у мережі інтернет, зокрема на сайтах [INFO] [INFO] та багатьох інших, вбачається, що у травні 2017 року відповідачі залишили малолітнього [PERSON] без нагляду, оскільки обидва перебували у неадекватному стані. 18.05.2017 року [PERSON] та [PERSON] малолітнього сина було повернуто дитячою лікарнею № 1 згідно з актом (а.с. 17). Наказом служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 218 від 03.04.2019 року малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано в родину [PERSON] як дитину, що залишилась без батьківського піклування. Районною адміністрацією по Шевченківському району Запорізької міської ради не було надано висновку щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, причин чому орган опіки суду не сповістив. Так, ухвалою суду від 25.09.2019 року було відкрите провадження у справі, копія ухвали суду разом із копією позовної заяви та доданих до неї документів направлені районній адміністрації Запорізької міської ради та отримані 04.10.2019 року, про що в матеріалах справи наявне повідомлення про вручення вказаних документів. Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи. Водночас невиконання органом опіки та піклування свого обов`язку щодо явки до суду не може обмежувати право осіб на розгляд справи та судовий захист порушених прав. Висновок органу опіки щодо доцільності чи недоцільності позбавлення відповідачів батьківських прав є одним з доказів, які оцінюються судом у їх сукупності, з висновком органу опіки суд може як погодитись, так і не погодитись. Бездіяльність органу опіки, який протягом шести місяців слухання справи так і не виконав свого обов`язку та не надав такий висновок, а також і не забезпечив явки в судове засідання повноважного представника, не може бути підставою для порушення гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. При оцінці досліджених безпосередньо доказів у їх сукупності суд дійшов наступних висновків. З пояснень сторін, показів свідків [PERSON] та [PERSON] , довідок з медичного та навчального закладів вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже тривалий час разом з дитиною не мешкають, її вихованням та розвитком не займаються, матеріальних та духовних потреб не забезпечують. Відповідач [PERSON] , який викликався до суду кілька разів, та якому було достеменно відомо про сутність спору, розгляд справи судом, що підтвердила, зокрема, і відповідач [PERSON] в судовому засіданні, до суду так і не з`явився, тобто бажання захистити своєї право на спілкування та виховання сина не виявив, що свідчить про байдуже ставлення до можливості позбавлення батьківських прав. Щодо відповідача [PERSON] , то на переконання суду, її заяви про бажання брати участь у вихованні дитини носять виключно декларативний та формальний характер, адже з моменту першого судового засідання та до ухвалення судом рішення по суті спору минуло чотири місяці. Такий строк є достатнім для внесення до свого життя позитивних змін, зокрема, влаштування на роботу, поновлення систематичного спілкування із сином, надання йому матеріальної підтримки, тощо, натомість [PERSON] , будучи достеменно повідомлена про можливість позбавлення її батьківських прав, цією можливістю не скористалась та жодних змін у своєму ставленні до сина та виконання своїх обов`язків як матері не виявила. Твердження відповідача про те, що начебто [PERSON] може мешкати разом із нею та її співмешканцем в будинку, який належить батькам останнього, нічим не підтверджені, адже [PERSON] не вказала чи згодні власники житла на це, чи придатний будинок для постійного проживання у ньому малолітньої дитини та чи наявне там належним чином облаштоване місце для дитини, не надала на підтвердження того жодних доказів. Бездіяльність [PERSON] виявилась і у тому, що незважаючи на те, що її сина як дитину, що залишилась без батьківського піклування, влаштовано тимчасово до родини [PERSON] протягом цього строку жодного разу не намагалась повернути дитину собі, будь-яких заходів для того не вживала. Неявка [PERSON] в судове засідання також свідчить про її байдужість до можливості позбавлення її батьківських прав. Ситуація, яка трапилась у травні 2017 року, коли малолітній [PERSON] залишився без нагляду посеред вулиці, на думку суду, свідчить про вкрай безвідповідальне ставлення батьків дитини до своїх обов`язків, а перебування із ними дитини утворює безпосередню загрозу для здоров`я та безпеки дитини. З моменту цих подій поведінка обох відповідачів на краще не змінилась, висновків для себе щодо необхідності доглядати дитину належним чином вони не зробили, більш того, фактично покинули дитину на позивача та її чоловіка, що і мало результатом влаштування малолітнього [PERSON] до родини [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідачі не виконують свої батьківські обов`язки, не виховують сина, не турбуються про нього, не цікавляться здоров`ям та розвитком дитини, не надають матеріального забезпечення. Невиконання відповідачами батьківських обов`язків має умисний триваючий характер, не обумовлено поважними причинами. Водночас за такого ставлення до своїх обов`язків відповідачів, їх способу життя, формальна наявність батьківських прав щодо дитини значним чином обмежує можливості нормального влаштування життя [PERSON] , адже багато сфер існування дитини потребує безпосереднього дозволу або погодження батьків. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як- найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли безперечно доведено належними та допустимими доказами наявність хоча б однієї підстави, передбаченої СК України для позбавлення батьківських прав, винність та умисність поведінки того з батьків, щодо якого поставлено вимогу про позбавлення батьківських прав, очевидна неможливість змінити поведінку батьків у кращу сторону та відповідність інтересам дитини позбавлення батьківських прав. На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду. Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «Хант проти України» за заявою № 31111/04 від 7 грудня 2006 року зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною (справа «Мамчур проти України» за заявою № 10383/09 від 16.07.2015 року). В даному випадку, належними та допустимими доказами підтверджено умисне системне невиконання відповідачами батьківських обов?язків щодо малолітнього [PERSON] протягом тривалого періоду часу, поставлення відповідачами дитини у ситуацію, яка безпосередньо загрожувала його безпеці та здоров`ю, відсутність фактичного, а не лише формального інтересу до дитини, тож наявні підстави для застосування такого виключного способу захисту права дитини як позбавлення відповідачів батьківських прав. На переконання суду, в даній ситуації це повністю відповідає інтересам дитини, адже забезпечує його стабільне існування та належний розвиток, а крім того, не припиняє зв`язку [PERSON] із своєю родиною, адже він залишається у родині своєї бабки, яка виявила бажання займатись його вихованням. З відповідачів на користь позивача також належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved