Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп», який неодноразово уточнювала, про скасування наказів №8 від 23.01.2014 про зміну їй істотних умов праці, та №6 від 13.01.2014 про утримання з її заробітку грошових коштів, стягнення заробітної плати, як основної та за весь час затримки, починаючи з 23.01.2014 року по момент винесення судом рішення в розмірі 14229,30грн., компенсацію за не відбуту відпустку та моральної шкоди, посилаючись на наступне. 17.08.2010 між нею та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір, за яким [PERSON] була прийнята на посаду контролера, про що свідчить відповідний наказ та запис у трудовій книжці. З квітня 2012 року вона була прийнята на роботу за сумісництвом в якості контролера по вивозу сміття. 22.01.2014 за наказом №8 директор КП «Павлівський сількомунгосп» [PERSON] без її згоди змінив їй умови праці, перевівши на 4-годинний робочий день. Крім цього, 06.01.2014 позивач під примусом того ж директора написала заяву про проведення відрахувань з її заробітної плати за наче б то неправильно нараховані та виплачені їй премії за вересень та жовтень 2013 року. З цього приводу був виданий наказ директора КП «Павлівський сількомунгосп» [PERSON] від 13.01.2014 № 6. 23.01.2014 вона під примусом директора комунального підприємства подала заяву на звільнення за згодою сторін, і в цей же день була звільнена з посади контролера за ч.1 ст. 36 КЗпП України. У день звільнення їй було видано трудову книжку, але ні в день звільнення, ні в подальшому відповідач жодних розрахунків не провів, в тому числі компенсації за невикористану відпустку. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Також позивач пояснила, що з 2011 року вона була відповідальною за відділ кадрів та ведення реєстрації документів. Невнесення наказів про преміювання за вересень та жовтень 2013 року є її помилкою, проте такі накази існували, вони знаходилися у бухгалтера [PERSON], яка у 2013 році вела бухгалтерський облік на підприємстві. При звільненні ці накази нею випадково не були передані на підприємство. Крім того вважає, що її було звільнено лише з основного місця роботи, а з посади контролера за вивозом сміття її ніхто не звільняв, тому відповідач зобов'язаний виплатити заробітну плату за період лютий 2014 року - лютий 2015 року. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав недоведеності позивачем своїх вимог. Також заявив клопотання про застосування позовної давності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 22.01.2014 була присутня при розмові [PERSON] та [PERSON] Директор примушував написати заяву про звільнення, казав, що не хоче з нею працювати. Все це казав в грубій формі, не пояснював причин. Також [PERSON] казав, що [PERSON] неправомірно отримала премію у вересні та жовтні 2013 року, але накази про преміювання були, вони були надруковані на окремих аркушах та вкладені до книги наказів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є чоловіком [PERSON], 22.01.2014 привіз жінку на роботу, разом з нею піднявся до кабінету. Двері були не щільно закриті, тому він добре чув, як [PERSON] кричав на дружину, щоб вона писала заяву про звільнення. Напередодні директор дзвонив дружині та по телефону погрожував їй. Свідок [PERSON] пояснив суду, що 22.01.2014 він приїхав до КП «Павлівський сіль комунгосп» сплатити за воду. Знаходячись в коридорі, чув, як [PERSON] підвищеним голосом казав [PERSON] писати заяву про вирахування премії. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює головним бухгалтером КП «Павлівський сількомунгосп». 03.12.2013 вона вийшла з відпустки по догляду за дитиною, колишній директор [PERSON] фактично не допускав її до роботи, бухгалтерської документації за 2013 рік не було. Потім нею було виявлено факт неправомірної виплати [PERSON] та [PERSON] премії за вересень та жовтень 2013 року, а саме, така премія була виплачена без наказів. Також пояснила, що вона була присутньою при написанні позивачкою заяв про утримання з її заробітної плати безпідставно сплаченої премії та про звільнення. З боку директора примусу не здійснювалося. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 30.12.2013 працює директором КП «Павлівський сількомунгосп». [PERSON] та [PERSON] не давали можливості [PERSON] працювати, не давали їй документів. Документація за 2013 рік зникла, її не змогли відшукати. Також пояснив, що контролер зобов'язаний розносити рахунки, продивляється облікові прилади води, але [PERSON] виконувала свою роботу неякісно, з приводу чого в нього і були до неї претензії. Заяви на відрахування та про звільнення вона писала добровільно. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 16 ч.1, 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Ураховуючи, що нараховані та виплачені [PERSON] кошти є складовою частиною заробітної плати, нараховані їй були згідно норм трудового законодавства, призначені відповідним наказом, суд має перевірити, чи дійсно вона набула їх без достатньої підстави, а тому ці кошти можуть бути з неї утримані, та чи є в діях КП «Павлівський сількомунгосп» ознаки, передбачені ст.1215 ЦК України та ст.127 КЗпП України для повернення безпідставно набутих коштів, а саме: відсутність ознаки добровільності юридичної особи при проведенні їй вказаних виплат, наявність рахункової помилки з її боку при нарахуванні цих коштів, а також недобросовісність з боку позивача, як набувача. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17.08.2010 між позивачем та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого [PERSON] була прийнята на посаду контролера комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» (арк.с. 4). З квітня 2012 року вона була прийнята на роботу за сумісництвом в якості контролера по вивозу сміття. 30.12.2013 року комісією у складі працівників КП «Павлівський сількомунгосп» актом №1 було зафіксовано факт виявлення лічильної помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати працівникам [PERSON] та [PERSON] (арк.с. 165). 06.01.2014 року від [PERSON] на ім'я директора комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» надійшла заява про те, що в зв'язку із виявленням безпідставно нарахованої їй заробітної плати за вересень та жовтень 2013 року в розмірі 1975,32грн. просить утримати вказану суму із заробітної плати до повного погашення зазначеної суми (арк.с. 142). Наказом директора КП «Павлівський сількомунгосп» [PERSON] від 13.01.2014 №6 за заявою [PERSON] та у відповідності до ст.127 КЗпП України, прийняте рішення про відрахування з її заробітної плати помилково виплачених грошових коштів частинами протягом двох місяців (арк.с. 167). 23.01.2014 на ім'я директора КП «Павлівський сількомунгосп» [PERSON] [PERSON] подала заяву на звільнення її з посади контролера за згодою сторін (арк.с. 143), і в цей же день директором підприємства було видано наказ № 9 про звільнення [PERSON] з посади контролера за ч.1 ст. 36 КЗпП України (арк.с. 156). Відносно скасування наказу від 22.01.2014 № 8 про зміну істотних умов праці, переведення на 4-годинний робочий день судом встановлено, що наказом директора КП «Павлівський сількомунгосп» від 30.01.2014 № 11 вказаний наказ скасовано, а відповідно до платіжних відомостей (арк.с.150) та табелів за січень 2014 року (арк.с. 170, 171) нарахування заробітної плати [PERSON] відбувалось до дня звільнення за повний робочий день. 24.02.2014 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення №08-16-0026/0131, про те, що [PERSON], працюючи на посаді головного бухгалтера комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» вчинила порушення вимог трудового законодавства, відповідальність за яке передбачена вимогами ч.1 ст.4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: при звільненні [PERSON] та [PERSON] провела відрахування належних їх компенсаційних виплат, у зв'язку з відсутністю відповідних наказів про їх преміювання, чим порушила вимоги ст.129 КЗпП України. 22.04.2014 постановою Вільнянського районного суду Запорізької області по справі №314/1275/14-п [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (арк.с. 144-147). 03.06.2014 постановою апеляційного суду Запорізької області по справі №33/778/220/14 постанову Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.04.2014 року скасовано, провадження по даній справі закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення (арк.с.148-149). 20.03.2014 року Вільнянським районним центром зайнятості було проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати їй матеріального забезпечення стосовно [PERSON], за результатами якої складено акт №214 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість» (арк.с.166). За результатами розслідування встановлено: [PERSON] працювала у КП «Павлівський сількомунгосп» контролером водопровідного господарства (наказ № 19 від 17.08.2010 року). До центру зайнятості надано довідку про середню заробітну плату від 24.01.2014 №3, по якій виявлено розбіжності по обміну даних з ПФУ за серпень, вересень, жовтень 2013 року. При звірці бухгалтерських документів виявлено, що до УПФУ за серпень включено матеріальну допомогу за рік, яка повинна відображатись помісячно. За вересень-жовтень безпідставно нараховано премію. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Без видання такого наказу проведення будь-яких утримань із заробітної плати, в т.ч. із виплат, які підлягають виплаті при звільненні працівника, врахування таких сум при визначенні розміру коштів при звільненні неможливе. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Частиною 1 ст. 15 зазначеного Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. За вимогами ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Між тим, позивачка отримала кошти саме в результаті лічильної помилки. Таким чином факт безпідставності нарахування у судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, судом визнано недопустимими доказами надані в судовому засіданні позивачем оригінали наказів від 30.09.2013 № 23 та від 30.10.2013 № 25/1 (арк.с. 123, 124), фотокопії наказів від 30.09.2013 №23 та від 30.10.2013 №26 (акр.с.125, 126), оскільки при їх наданні не була дотримана вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, порушено порядок збирання та представлення доказів. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що вказані оригінали та фотокопії наказів містять розбіжності за змістом та оформленням. Також у своєму позові та в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що її заява від 06.01.2014 на ім'я директора комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» про утримання з її заробітної плати грошових коштів в зв'язку із виявленням безпідставно нарахованої їй заробітної плати за вересень та жовтень 2013 року в розмірі 1975,32грн. написана під примусом, але належних доказів такого факту нею не надано. Крім цього, судом встановлено, що [PERSON] була звільнена з посади контролера з 23.01.2014 року за згодою сторін. Перед цим 20.01.2014 вона отримала аванс у розмірі 667,34грн., за заявою [PERSON] та наказом директора КП від 13.01.2014 № 6 при звільненні було утримано 1413,35 грн., утримано ЄСВ-3,6%-29,32грн., прибутковий податок 15%-117,77грн. Судом встановлено, що станом на 01.01.2014 року заборгованість [PERSON] перед КП «Павлівський сіль комунгосп» складала 1975,32грн. Враховуючи нараховані, виплачені та утримані кошти в січні, борг [PERSON] перед КП «Павлівський сількомунгосп» станом на 01.07.2014 року склав 561,97грн. Компенсаційні виплати на момент звільнення виплачені у повному обсязі. У позові наголошувалось, що заява про звільнення також була написана під примусом, після того, як між позивачем та директором КП відбулась сварка з приводу виконання позивачем своїх трудових обов'язків. При цьому позивач посилався на показання свідків. Під час допиту свідків [PERSON], яка з тих же підстав зверталася до суду щодо скасування наказу від 13.01.2014 № 6, та [PERSON], який є чоловіком позивача, було встановлено, що вони є заінтересованими особами, їхні покази є упередженими, що дозволяє ставитися до них критично. Показання свідка [PERSON] суд не приймає до уваги з огляду на наступне. У судовому засіданні свідок [PERSON] стверджував, що нібито чув розмову на підвищених тонах між [PERSON] та [PERSON], коли він 22.01.2014 із села Зелене Павлівської сільської ради прийшов до КП «Павлівський сількомунгосп» для оплати за споживання води. Проте, відповідно до прибуткової відомості КП «Павлівський сількомунгосп» № 9 від 22.01.2014 (арк.с.95) споживач [PERSON] взагалі не здійснював в цей день оплату за спожиту воду в приміщенні комунального підприємства, а значить не міг бути присутнім при розмові директора КП та [PERSON] Доказом цього факту є також прибутковий касовий ордер № 29 від 22.01.2014 на суму 123,75 грн. (арк.с. 96). Твердження позивача про те, що внесені [PERSON] кошти були проведені наступного дня, спростовуються наданими представником відповідача прибутковою відомістю № 13 від 23.01.2014, в якій відсутнє прізвище вказаного свідка (арк.с.93), та прибутковим касовим ордером № 30 від 23.01.2014 (арк.с.94). Також не може братися до уваги надана [PERSON] для ознайомлення абонентська книжка [PERSON] з відміткою про сплату за спожиту воду від 22.01.2014 (завірена судом копія арк.с. 128), оскільки штамп в абонентській книжці не відповідає зразку штампа, затвердженого Вільнянською районною державною адміністрацією (арк.с. 154, 155). Судом також встановлено, що в період з 12.05.2014 по 15.05.2014 Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області була проведена перевірка КП «Павлівський сількомунгосп» додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування. За результатами перевірки складено акт, в якому не встановлено фактів прийняття власником або уповноваженим ним органом чи фізичною особою в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством; встановлено (п.5.10.1), що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення та встановлено (п.5.10.5), що при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (арк.с. 157-163). Також факт повного розрахунку відповідача з позивачем встановлено в Акті №214 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість» від 20.03.2014 року, оскільки перевірені дані довідки про середню заробітну плату [PERSON],виданої Комунальним підприємством «Павлівський сількомунгосп», визнані достовірними (арк.с. 166). Відповідно до ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Твердження [PERSON] про те, що відповідач 23.01.2014 не звільняв її з посади за сумісництвом, а тому повинен сплатити їй заробітну плату за період лютий 2014 року - лютий 215 року, спростовуються фактом її звернення до центру зайнятості, постановки на облік, а також ненадання доказів того, що нею в цей період фактично виконувалася робота контролера за вивозом сміття. За ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суду необхідно установити: 1) наявність боргу; 2) відсутність спору щодо його розміру; 3) вину підприємства; 4) дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду. У даному випадку позивачем не надано доказів затримки розрахунку при звільненні та наявності взагалі боргу підприємства перед [PERSON]. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Підставою для відшкодування моральної шкоди, є моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Моральна шкода розуміється, як моральна втрата, порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, необхідність для нього зусиль для організації свого життя, що спричинило погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточенням, інші негативні наслідки морального характеру. Чинним законодавством передбачено, що обов'язок, щодо доказування відсутності причинного зв'язку між умовами праці і моральною шкодою, покладається саме на власника підприємства у якому працював потерпілий, однак, він звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що умови праці не були причиною моральної шкоди. Таким чином, оскільки сам позивач у своєму позові не зазначає, які саме умови праці були причиною його моральних страждань, а також зважаючи на те, що позивачем не доведено вимоги щодо існування заборгованості відповідача перед нею, у суду немає підстав для задоволення позову в цій частині. При вирішенні клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд виходив з наступного. Згідно роз'яснень, наданих в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», вказано, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] через їх недоведеність.

Outcome: dismissed