Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів про звільнення майна з під арешту. В обґрунтування\~позову посилається\~на те,\~що вмежах\~даного кримінального\~провадження №\~12019140000000581\~від 27.06.2019\~року, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.08.2019 року накладено арешт на усе належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, серед яких три земельні ділянки, квартира та будинок. У подальшому, 28.12.2019 року, дане кримінальне провадження стосовно неї закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, запобіжний захід у вигляді застави скасовано, грошові кошти, а також речові докази - особисті речі, які вилучено при затриманні, повернуто як їх власнику. Проте, при ухваленні даного процесуального рішення прокурором не вирішено питання щодо іншого належного їй на праві власності майна,\~на яке\~накладено арешт\~ухвалою слідчого\~судді Галицького\~районного суд\~м.\~Львова від\~23.08.2019\~року,\~що суперечить\~ч.3\~ст.174\~КПК України,\~за змістом\~якої,у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Тому вважає, що даний арешт є безпідставний, а тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задовольнити. Представник позивача у судове засіданні не з`явився, однак подав заяву, в якій він просить справу заслухати у його відсутність, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідач\~ГУНП у\~Львівській області в судове засідання не з`явився, однак направив лист, в якому він просять справу заслухати у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідач\~ГУ ДПС\~у Львівській\~області в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник третьої\~особи Управління\~державної реєстрації\~юридичного департаменту\~Львівської міської\~ради в судове засідання не з`явився, однак направив клопотання, в якому він просять розглядати справу у його відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З позовної заяви і доданих до неї матеріалів вбачається, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019140000000581 від 27.06.2019 за ч.3 ст.368 КК України. У межах даного кримінального провадження ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.08.2019 року накладено арешт на нерухоме майно, яке на праві власності належить [PERSON] , а саме: - земельну ділянку з кадастровим номером 4622410100:03:002:0566 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯД № 447578 від 20.03.2007; -\~земельну ділянку\~з кадастровим\~номером 4623610100:06:000:0112 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯН №461475 від 26.12.2012; - земельну ділянку з кадастровим номером 4623610100:06:000:0113 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯН № 461476 від 26.12.2012; - квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 106.8 кв. м. на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: [NUMBER] від 22.03.2006; - будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 214,3 кв. м. на підставі договору дарування за реєстровим № 2262 від 23.12.2003. \~ \~ \~ \~Постановою прокурора\~другого відділу процесуального керівництва припровадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області Пришляка Ю.О. від 28.12.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019140000000581 від 27.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України стосовно [PERSON] , закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, запобіжний захід у вигляді застави скасовано, грошові кошти, а також речові докази, а саме особисті речі позивача, які вилучено при затриманні, останній повернуто як їх власнику. Проте, при ухваленні даного процесуального рішення прокурором не вирішено питання щодо іншого належного [PERSON] на праві власності майна, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Галицького районного суд м. Львова від 23.08.2019 року. З інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта вбачається, що державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради накладено арешт на усе нерухоме майно, яке належить [PERSON] , на праві приватної власності та вчинено відповідні записи про обтяження за наступними номерами: \~ \~ \~ \~- номер запису про обтяження 33043711 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622410100:03:002:0566 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯД № 447578 від 20.03.2007; - номер запису про обтяження 33043779 на земельну ділянку з кадастровим номером 4623610100:06:000:0112 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯН №461475 від 26.12.2012; - номер запису про обтяження 33043834 на земельну ділянку з кадастровим номером 4623610100:06:000:0113 площею 0,1 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯН № 461476 від 26.12.2012; -\~номер запису\~про обтяження\~33043747 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 106.8 кв. м. на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: [NUMBER] від 22.03.2006; \~ \~ \~ \~- номер запису про обтяження 33043850 на будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 214,3 кв. м. на підставі договору дарування за реєстровим № 2262 від 23.12.2003. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Статтею 41 Конституції України, передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна\~фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. За змістом ст.317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормами ч.ч.1.2 ст.321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно з ч.2\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 ЦК України\~визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. За положенням ст.170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої\~статті 174 КПК України\~у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до ст.174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Однак слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом унесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у порядку, установленому кримінальним процесуальним законом. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, у тому числі в кримінальній справі, закритій органом досудового розслідування, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч.2 ст.19 Конституції зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою, вимог інших актів законодавства. Велика Палата Верховного Суду визначила юрисдикцію спору про зняття з майна арешту після закриття справи (постанову по\~справі №\~372/2904/17-ц від 15.05.2019 року). Верховний Суд роз`яснив, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним\~обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Верховний Суд зазначив, що вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності\~(різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Таким чином Верховний Суд погодився із позицією Верховного Суду України, сформульованою у постанові №\~6-26цс13 від 15.05.2013 року. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться й роз`яснення, дані Верховним Судом України в п.4 постанови Пленуму від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Згідно з ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права .\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі\~зазначеного,\~дослідивши матеріали\~справи,\~аналізуючи зібрані\~по справі\~докази в\~їх сукупності\~та співставленні,\~суд приходить\~до висновку,\~що у\~зв`язку із\~закриттям \~кримінальної справи\~стосовно [PERSON] \~підстави для\~подальшого існування\~обтяження права\~власності відпали,\~право позивача користуватися належним їй майном підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна, а тому слід позов задоволити.

Outcome: approved