Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ОСББ «Урлів Град» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, кожного судового засідання збільшуючи свої вимоги, у останній редакції вимог від 13 квітня 2018 року (а.с.134). Мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у вказаному об»єднанні з 16 листопада 2016 року на посаді юрисконсульта й звільнилась 07 лютого 2017 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Проте роботодавцем їй не виплачена вихідна допомога згідно ст. 44 КЗпП України, яку просить стягнути у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме - 3 360 грн. х 3 = 10 080 грн. 00 коп. й, оскільки роботодавцем порушуються строки виплати цих коштів, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37 280 грн. 00 коп. (160 грн. - середньоденний заробіток х 233 дні = 37 280 грн. 00 коп.), всього - 47 360 грн. 00 коп. ОСББ «Урлів Град» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про зміну формулювання підстави звільнення. Мотивуючи свої вимоги тим, що роботодавець вимушений був звільнити [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки така підстава була зазначена працівником у заяві на звільнення. ОСББ «Урлів Град» як роботодавець не вправі був змінити підставу звільнення, проте не погоджується із нею й вважає, що позивачка зловживає правом й підстав для її звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не було, а тому просить згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України змінити формулювання звільнення [PERSON] з частини 3 на частину 1 статті 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити у редакції вимог від 13 квітня 2018 року, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань роботодавця перед працівником щодо виплати вихідної допомоги при звільненніта середнього заробітку за час затримки розрахунку, тим самим, поновивши її права як звільненого працівника. Представник відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом Лисяний В.В., діючий на підставі довіреності від 07 липня 2017 року (а.с.110), в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, зустрічний позов - підтримав з тих же підстав та просив його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги первісного позову та зустрічні позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожен, хто працює, захищається конституційними правами, у тому числі на одержання винагороди (заробітної плати). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ОСББ «Урлів Град» з 16 листопада 2016 року на посаді юрисконсульта (а.с.100), й звільнилась 07 лютого 2017 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України (а.с.149). Позивачка вважає, що роботодавцем їй не виплачена вихідна допомога згідно ст. 44 КЗпП України, яку просить стягнути у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме - 3 360 грн. х 3 = 10 080 грн. 00 коп. й, оскільки роботодавцем порушуються строки виплати цих коштів, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37 280 грн. 00 коп. (160 грн. - середньоденний заробіток х 233 дні = 37 280 грн. 00 коп.), всього - 47 360 грн. 00 коп. Проте, погодитися із такою позицією не можна із таких правових підстав та встановолених спірних правовідносин. Так, [PERSON] перебувала з ОСББ «Урлів Град» у трудових стосунках на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. 07 лютого 2017 року [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) (а.с.149). В той же день її було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.8). За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Як встановлено в ході розгляду справи порушення роботоцедавцем законодавства про працю у трудових відносинах з [PERSON] місця не мало, відповідно порушення трудових прав позивача не було. ОСББ «Урлів Град», отримавши заяву [PERSON] про її звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, хоча й не погоджуючись із підставою звільнення, не вправі був її змінювати, видавши назаз про звільнення [PERSON] саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Так, працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Відповідно, лише за наявності факту порушень законодавства про працю працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги, а за встановлених спірних правовідносин - відсутності порушення працедавцем законодавства про працю у трудових відносинах з [PERSON], остання не вправі претендувати на отримання вихідної допомоги. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у подібних за змістом правовідносинах, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року (6-120цс12). За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно, вимоги позивачки задоволенню не підлягають. При цьому, вимоги позивача за зустрічним позовом також задоволенню не підлягають на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України, оскільки ця норма підлягає застосуванню у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Зважаючи на спірні правовідносини зустрічних позовних вимог, підстави для застосування ч. 3 ст. 235 КЗпП України відсутні, оскільки не передбачають поновлення працівника на роботі, або неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, тобто відсутні умови, на підставі яких орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання причин звільнення. На підставі вищевикладеного, ч.3 ст. 38, ст. 44, ч. 3 ст. 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed