Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В позові зазначила, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.05.2006 р. Від шлюбу мають двоє дітей сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], 24.09.2012 року, які проживають разом з нею і перебувають на її утриманні. З 01.03.2016 р. між ними сімейне життя фактично припинено, оскільки до неї постійно проявлялася неповага, образи, сварки та зради. Спільне господарство між ними не ведеться та спільного майна не мають. Просить розірвати шлюбу, дітей залишити на проживанні та вихованні разом з нею і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини від його заробітної плати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що 13.05.2006 р. між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у м. Чоп за актовим записом № 16. Згідно даних свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] та [PERSON] Гаврилівни, [INFO], їх батьком значиться відповідач, а мати позивачка. Неповнолітні діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні і вихованні. Подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивачка та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивачка наполягає на розірванні шлюбу і не бажає з відповідачем спільно проживати, відповідач позов про розірвання шлюбу визнав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони остаточно втратили почуття поваги, любові і довіри один до одного, їхня сімя розпалася остаточно. Умови для примирення сторін відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд враховує майновий стан сторін, працездатний вік відповідача, а також визнання ним позову в частині стягнення з нього аліментів у частці від його заробітку. Таким чином, враховуючи вимоги ст.ст. 180, 182, 183 СК України, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON], у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Враховуючи, що діти сторін постійно проживають з позивачкою, а спору про їх подальше місце проживання не виникає, дітей слід залишити на проживанні та вихованні разом з матірю [PERSON] За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 551.2 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір в сумі 551.2 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved