Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про позбавлення батьківських прав відносно їх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 02.12.2006 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2010 року. Незважаючи на розірвання шлюбу, позивач та відповідач проживали однією сім?єю до 01.03.2015 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають разом із позивачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.Відповідач сплачував аліменти на утримання дітей тільки рік та не в повному обсязі, а тому станом на 01.04.2018 року має заборгованість у розмірі 34175,07грн., іншої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. З 2015 року відповідачне спілкується з дітьми, навіть не вітає їх з днем народження, ніякої участі в їхньому житті, вихованні, розвитку та оздоровленні не приймає, тим самим ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Ніяких перешкод у спілкуванні з дітьми позивач відповідачу не створює. Крім того, позивач має можливість виїжджати з дітьми за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак, отримати згоду відповідача на виїзд за кордон дітей вдалося лише у судовому порядку, оскільки батько дітей відмовлявся у добровільному порядку надавати свою згоду, шантажуючи позивача тим, що він можу надати таку згоду лише за умови відмови позивача від отримання аліментів. Своїми діями відповідач, на думку позивача, порушує вимоги ст.150,180 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», а тому просить суд відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України позбавити його батьківських прав відносно їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], оскільки батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення, аналогічні тим, що викладені нею в позовній заяві і зазначила, що відповідач [PERSON] взагалі не проявляє будь-якого інтересу до своїх дітей та батьківської турботи протягом трьох років, не приходить до них, не спілкується з дітьми, хоча вона ніколи не чинила перешкод відповідачу для спілкування з дітьми. Відповідач лише навпаки,всупереч інтересам дітей,чинить перешкоди при вирішенні питань де необхідна згода батька, вимагає відмовитися від аліментів. Її номер телефону не змінювався, але батько жодного разу не телефонував дітям, не вітав їх із днем народження, не дарував подарунків і взагалі ніяким чином не контактує з дітьми та їх не бачить. Лише три роки потому відповідач приїхав до школи, де навчаються діти, але вони не побажали з ним спілкуватися, оскільки під час спільного проживання батько ніколи не виявляв любові до своїх дітей, а лише постійно їх ображав, застосовував до них покарання, а також застосовував фізичне насильство по відношенні до неї у присутності дітей, а тому діти його побоюваються. До органу опіки та піклування відповідач звертався три роки потому і це звернення було обґрунтовано тим, що вона подала до суду позов про стягнення аліментів. Після того, як відповідачу встановили графік побачень з дітьми, він за власним бажанням його не виконує і лише у 2015 році приходив до дітей один раз, взяв їх на прогулянку, після якої діти прийшли налякані, так як загубили батька.На теперішній час відповідач має іншу сім»ю, у нього є інша дитини і коли вона зустрічалася з відповідачем та намагалася з ним поговорити, він вдається до шантажу та вимагає відмовитися від аліментів. Діти йому взагалі не потрібні, він їх не бачив вже майже три роки. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та зазначила, що оскільки останні три роки, з березня 2015 року, відповідач взагалі не спілкується з дітьми, змінив номер телефону, не сплачує аліменти з вересня 2015 року, які стягнуті за рішенням суду, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов?язків, хоча ніхто йому не чинить перешкод у спілкуванні з дітьми та виконанні ним своїх батьківських обов?язків. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з?явився. Про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, та ним отримано ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї документами, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Суду надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнав та зауважив, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав, до того ж, з січня 2018 року із його заробітної плати утримується 50% заробітку в рахунок сплати аліментів. Також зауважив, що він неодноразово звертався до позивача із проханням надати можливість бачитися із дітьми, але отримав категоричну відмову, у зв?язку з чим був вимушений звернутися до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району з метою визначення графіку побачень із дітьми. Але колишня дружина не виконувала графік, встановлений рішенням №142 від 25.05.2015 року, чинила перешкоди у спілкуванні батька з дітьми та участі у їх вихованні(а.с.49-50). У поданій суду відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначила, що звернення відповідача до органу опіки для встановлення графіку побачень з дітьми було зумовлено лише тією обставиною, що позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача про зміну розміру раніше стягнутих аліментів, а заява від 26.12.2015 року була подана тільки тому, що Заводський районний суд розглядав цивільну справу про поділ майна подружжя. Відповідач ніяким чином не намагався зустрітися з дітьми, спілкуватися з ними, та всі його звернення до органу опіки мали формальний характер. З 2015 року по теперішній час відповідач з дітьми не спілкується, не цікавиться їх життям, здоров?ям та інтересами, матеріальної допомоги не надає. Ніхто не чинить відповідачу перешкод в спілкуванні з дітьми, однак, він сам особисто такого бажання не виявляє. Відповідач також особисто не приймав участі в засіданні комісії органу опіки, де вирішувалося питання про доцільність позбавлення його батьківських прав. Все це свідчить про формальне ставлення відповідача і до даної цивільної справи і до своїх батьківських обов?язків, а отже, вважає відзив відповідача на позовну заяву безпідставним(а.с.100-101). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання, про дату, час і місце якого була повідомлена своєчасно та належним чином, не з»явилася. Суду надала заяви з проханням розглянути справу у відсутності відповідача та його представника, без виклику свідків та відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі(а.с.127,163). Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району Шиян Н.В., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні надала суду пояснення, аналогічні викладеним у письмовому висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], який долучений до матеріалів справи(а.с.73). Суду додатково пояснила, що органом опіки та піклування здійснений вихід з метою обстеження умов проживання відповідача [PERSON] за адресою, вказаною позивачем, але в будинку проживає тільки його мати, яка пояснила, що її син [PERSON] на даний час проживає у Запорізькій області, фактично створив нову сім?ю та має малолітню дитину від другого шлюбу. Шляхом телефонного повідомлення [PERSON] було запропоновано з?явитися на засідання комісії, але жодного разу батько дитини не з?явився. Органом опіки та піклування встановлено, що батько малолітніх дітей [PERSON]. самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням дітей не займається, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не проявляє відносно малолітніх щонайменшого батьківського піклування, родинний зв'язок з ними не підтримує, а тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні до його малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника [PERSON], представника 3-ої особи органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Заводському району Шиян Н.В., яка діє на підставі довіреності, допитавши свідків, вислухавши думки малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно довідки, виданої квартальним комітетом №1 Олександрівського району м. Запоріжжя на ім?я [PERSON], остання фактично проживає за адресою [ADDRESS], разом із нею проживають діти: син [PERSON], 2007 року народження, та дочка [PERSON], 2009 року народження(а.с.29). Згідно інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 26.06.2001 року по теперішній час(а.с.30). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року, який,згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, було розірвано 01.07.2010 року, актовий запис №105(а.с.10). Від спільного життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], та дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], в яких матір'ю дитини зазначена позивач [PERSON], батьком - відповідач [PERSON].(а.с.7,8). Частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2015 року, яке набрало законної сили 30.10.2015 року, змінено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання двох малолітніх дітей, та стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку(доходу) батька дітей щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2015 року і до досягнення дітьми повноліття(а.с.11-14). Згідно постанови старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про розрахунок заборгованості від 18.04.2018 року, ВП №49384118, по виконавчому листу №2/332/973/15 від 09.11.2015 року, виданому Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, загальна заборгованість по вказаному виконавчому листу станом на березень 2018 року становить 34175,07грн..(а.с.19,20). Положеннями ч.7,8 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХII(789-12) від 27.02.1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір»ю. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини(стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересам дитини і ці інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 п.2 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З довідки №19-д, виданої 02.05.2018 року Запорізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №76, встановлено, що мати учнів 3 класу [PERSON] та 4 класу [PERSON], самостійно виховує дітей, дітей приводить до школи і забирає або мати [PERSON], або бабуся [PERSON], батько [PERSON] з родиною не проживає, участі у вихованні дітей не приймає, шкільним життям та їх навчанням не цікавиться(а.с.21). З довідки заступника головного лікаря з експертизи тимчасової непрацездатності КЗ «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №1» вбачається, що [PERSON] на диспансерному обліку не знаходиться, [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря кардіолога. Дітей до лікаря завжди супроводжує мати - [PERSON], яка займається обстеженням, лікуванням, вакцинацією та оздоровленням дітей(а.с.22). Відповідно до вимог ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, у тому числі спору про позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що малолітній [PERSON], [INFO],виповнилося 9 років та [PERSON], [INFO], виповнилося 10 років суд приходить до переконання, що вони у такому віці, що вже здатні висловити свою думку щодо вирішення спору про позбавлення їх батька [PERSON] батьківських прав. Заслухана в судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] малолітня [PERSON], [INFO], суду пояснила, що вона бажає, щоб її батька [PERSON] позбавили батьківських прав відносно неї, оскільки вона пам?ятає, що батько їх бив, сварився на них, ображав їх та мати, знущався з неї. Останнього разу вона бачила батька, коли була у першому класі, батько приходив до школи, але вона злякалася та не пішла до нього. З того часу батька не бачила жодного разу, подарунків він не дарує, з днем народження не вітає, взагалі не спілкується із ними, вважає, що батько ніколи не виправиться та приймає позицію матері. Заслуханий в судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] малолітній [PERSON], [INFO], суду пояснив, що він вважає таке рішення своєї матері щодо позбавлення батька батьківських прав відносно до нього правильним, оскільки в той час, як сім?я проживала разом, батько знущався з нього, молодшої сестрички та мами. Якби мати не прийняла такого рішення, він би сам згодом позбавив свого батька батьківських прав. Спільно не проживають близько трьох років, за цей час батько прийшов одного разу до школи, але сам він дуже злякався та не вийшов до батька. Жодного разу за цей час батько не вітав із днем народження, не дарує подарунків, вони вже й самі не бажають його бачити, оскільки в їх матері з?явився чоловік, від якого діти отримують любов і турботу, який з ними гуляє, проводить багато часу разом, робить домашні завдання, та який і є таким, який має бути справжній батько. Знає, що батько не надавав дозвіл на виїзд за кордон, тому мати вимушена була звертатися до суду, бо вони дуже люблять подорожувати, а батько цьому перешкоджає. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Згідно з принципом 2 вказаної Декларації дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Положеннями ч.4,5 ст. 19 СК України передбачена обов'язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору про позбавлення батьківських прав. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району беручи до уваги, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов?язків, вихованням та утриманням дітей не займається, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не проявляє відносно малолітніх батьківського піклування, родинний зв?язок з ними не підтримує, вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO](а.с.73). Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення можу бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача [PERSON], оскільки проживає по сусідству, відповідача також бачила кілька разів. Під час спільного проживання подружжя часто сварилося, позивачзбирала речі та дітей, їхала жити до матері, згодом мирилися та вона поверталася до чоловіка, вони знову сварилися. Після того, як чоловік її сильно побив, років три-чотири тому позивачв черговий раз зібрала речі та пішла назовсім від відповідача. Дітьми займається позивач та її мати, вони відвідують школу. Діти самі їй говорили, що батько жодного разу до них не приїздив, його навіть не було на святкуванні днів народження. Чула від дітей, що вони дуже ображені на батька, бо пам?ятають, як він їх ображав, бив їх матір. Вважає, що батько сам не бажає спілкуватися із дітьми, виховувати їх, ніхто йому у цьому не перешкоджає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір?ю позивача, відповідач є її колишнім зятем, з яким останні роки три ніяких відносин не підтримує. Дочка з дітьми у 2015 році переїхали жити до неї, з того часу вона відповідача не бачила. Аліменти він перестав платити з 2017 року, має заборгованість, не вітає своїх дітей навіть із днем народження. У той час, як дочка проживала із чоловіком, у нього взагалі не було батьківських почуттів до дітей, він їх ображав, карав, погано відносився до них. Одного разу [PERSON] втратила свідомість, а батько її відлупцював та поставив у кут. Міг дозволити собі побивати дружину в присутності дітей. Десь у 2013 році був такий випадок, коли він закрив дитину в автомобілі та залишив на спеці на довгий час. Знає, що одного разу мати відповідача вмовила його взяти дітей на прогулянку, але вже через годину він їх повернув та полишив біля хвіртки самих, діти були залякані та плакали. Увесь цей час вони не спілкуються, відповідач шантажує її дочку, щоб остання забрала документи з виконавчої служби щодо стягнення аліментів, натомість він готовий надати письмовий дозвіл на виїзд дітей за кордон на відпочинок та на зміну зареєстрованого місця проживання дітей.Жодного разу відповідач не відвідував дітей, не дарував їм подарунків, не телефонував їм, тож, вважає, що він сам не має бажання бути їм батьком.Їй відомо, що діти самі не бажають мати такого жорстокого батька, вони його побоюються, та бажають мати доброго та лагідного батька, яких вони бачать у інших дітей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона має дружні стосунки з позивачем, відповідача не знає. Сама вона проживає разом із сім?єю з тіткою [PERSON], матір?ю позивача, з січня 2014 року. Спочатку позивач навідувалася до матері у гості, а навесні 2015 року переїхала жити із дітьми назавжди. [PERSON] та [PERSON] говорили, як щастить тим дітям, в яких є хороший батько, якого вони не мали. Також, діти розповідали, що батько часто бив їх матір, [PERSON] розповів, як одного разу [PERSON] стало погано, так батько її відлупцював, посварив і поставив у кут. Зі слів дітей батько міг собі дозволити хапати дітей за одяг, сварити, ставити їх в кут на гречку. На теперішній час діти взагалі не бажають згадувати про батька, вони його побоюються. Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групі доказів). В якості доказів в обґрунтування своїх позовних вимог позивач та її представник посилаються на письмові докази, якими є довідки навчального закладу, де навчаються діти, копії рішень судів, розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, а також на показання допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідач та його представник в обґрунтування заперечень проти позову у поданому відзиві на позовну заяву посилалися на письмові докази, якими є розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району від 25.05.2015 року, копія заяви органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району від 26.10.2015 року та довідку про доходи відповідача, відповідно до якої з заробітної плати [PERSON] утримуються аліменти(а.с.51,52,53-54). Оцінюючи всі вище перелічені докази, суд не може взяти до уваги доводи відповідача [PERSON], викладені ним у відзиві на позовну заяву в тій частині, що позивачем йому чиняться перешкоди у спілкуванні із дітьми та виконанні ним своїх батьківських обов?язків, оскільки в обґрунтування цих доводів відповідачем суду лише надано Розпорядження №142 від 25.05.2015 року районної адміністрації ЗМР по Жовтневому району про визначення порядку побачень батька [PERSON] з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач у відзиві посилався на те, що позивач в порушення зазначеного Розпорядження перешкоджала йому спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, внаслідок чого він 26.10.2015 року звернувся із заявою до органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Жовтневому району, та навіть і після цього позивач не надає йому можливості спілкуватися із дітьми. Натомість, відповідачем не надано суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним застосовувалися будь-які передбачені законом заходи у зв?язку із невиконанням, на його думку, позивачем вищевказаного Розпорядження, починаючи з 2016 року і до теперішнього часу, а тому лише формальна подача відповідачем до органу опіки та піклування 26.10.2015 року заяви щодо невиконання позивачем [PERSON] Розпорядження №142 від 25.05.2015 року без подальшого застосування ним всіх передбачених законом заходів, направлених на виконання вказаного Розпорядження, яким визначено порядок побачень батька з дітьми, не може свідчити про те, що відповідач намагався виконувати свої батьківські обов?язки належним чином, але не мав об?єктивної можливості протягом майже 3-х років, починаючи з 2016 року. До відзиву таких доказів не було долучено. Крім того, відповідач та його представник відмовилися від допиту раніше ними заявлених свідків в судовому засіданні, що підтверджується поданою заявою представника відповідача, яка просила здійснювати розгляд справи без виклику свідків. Окрім того, долучена відповідачем до відзиву копія заяви від 26.10.2015 року не містить підпису відповідача [PERSON] та ця копія не є належним чином завіреною всупереч вимогам ст.95 ЦПК України. Отже, така заява взагалі не може вважатися допустимим доказом. Таким чином, суд приходить до переконання, що посилання відповідача на ту обставину, що він не спілкується зі своїми дітьми внаслідок того, що їх мати - позивач [PERSON] заборонила йому як батькові бачитися з дітьми, не є належним чином обґрунтованими та не підтверджені достатніми і належними, достовірними доказами. Зі змісту витягу із протоколу №16 комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації ЗМР по Заводському району від 26.07.2018 року вбачається, що представник відповідача [PERSON] - [PERSON] на засіданні комісії підтвердила, що протягом декількох років батько дійсно не бачився з дітьми(а.с.74-75). При цьому суд також враховує, що відповідач [PERSON] не побажав взяти особисту участь у судових засіданнях для відстоювання своєї позиції, а лише зазначив, що просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Разом з тим, суд оцінює надані позивачем [PERSON] докази в обґрунтування своїх позовних вимог та вважає з а можливе взяти їх до уваги, оскільки ці докази узгоджуються між собою, є належними та допустимими, а також достатніми для задоволення її вимог. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Разом з тим, практика Європейського суду з прав людини (справа Хант проти України від 07.12.2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд вважає, що неявка в судове засідання відповідача, якому достовірно відомо про розгляд у суді справи про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його свідому поведінку, пов'язану із відсутністю у відповідача будь-якого інтересу до наслідків розгляду цієї цивільної справи, внаслідок відсутності інтересу до своїхмалолітніх дітей табайдужістю до нихта їх життя і свідчать про фактичне небажанням виконувати свої батьківські обов'язки відносно своїх малолітніх сина та дочки, від виконання яких він фактично самоусунувся та не виконує їх протягом тривалого періоду часу. Отже, суд в діях відповідача вбачає саме його винну поведінку в ухиленні від виконання обов'язку як батька у відношенні до своїх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. При вирішенні спору по суті, суд також приймає до уваги висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від30.07.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON].(а.с.73). Разом з тим, суд також, вважає за необхідне приділити належну увагу думкам малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], висловлених ними під час розгляду справи, які зазначили, що враховуючи ставлення їх батька до них раніше та не спілкування з ними протягом тривалого періоду часу після розлучення батьків, вони підтримують позицію своєї матері та вважають, що їх батька повинно бути позбавлено батьківських прав, так як вони взагалі не бажають з ним спілкуватися внаслідок того, що побоюються його. Психолог [PERSON], у присутності якої була заслухана думка малолітніх дітей, суду пояснила, що відповіді дітей у суді були відвертими та чесними. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами той факт, що відповідач [PERSON]на власний розсуд самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, тривалий період часу не підтримує з дітьми родинних зв'язків, не проявляє до них щонайменшої батьківської турботи, не піклується про них, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та матеріальному забезпеченню своїх дітей, та взагалі не спілкується з ними, не цікавиться станом їх здоров'я, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляє до дітей щонайменшої батьківської турботи та уваги, долею дітей, їх розвитком не цікавиться, хоча має таку можливість, не відвідує навчальний заклад, який відвідують діти, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не опікується їх духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя, що свідчить про свідоме ухилення та нехтування відповідачем своїх обов'язків по вихованню дітей і є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України,враховуючи, що право малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на належне виховання і утримання, любов, турботу про здоров»я, фізичний та духовний розвиток з боку їх батька [PERSON] порушено, та підлягає судовому захисту. Відповідно ст.51Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов?язок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття також закріплений у статті 180 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Але, судом встановлено, що з відповідача [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2015 року, яке набрало законної сили 30.10.2015 року, вже стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) батька дітей щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При вирішенні спору по суті, суд також враховує вимоги ст.ст. 12,81 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] не надав суду достатніх доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved