Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], що укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON] Витребувати у [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс». Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із [PERSON] наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; холодильник «Вирпул»; пральну машинку «Самсунг»; розкладний диван; кухню; комод, шафу-купе; плазмовий телевізор «LG»; плазмовий телевізор «Sharp». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу з [PERSON], та виділити позивачу: холодильник «Вирпул», пральну машинку «Самсунг», плазмовий телевізор «Sharp». Поділити майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із [PERSON], та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70,05 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Стягнути з відповідачів на користь позивача суд витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2016 року провадження по цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», про визнання права власності на майно в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділ цього майна в частині: холодильника «Вірпул», пральної машинки «Самсунг», розкладного дивану, кухні, комоду, шафи-купе, плазмового телевізора «LG» та плазмового телевізора «Sharp» закрито. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу [PERSON] із [PERSON], однокімнатну квартиру, загальною площею 40,4 кв. м, житловою площею 19,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набуте під час шлюбу та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 40,4 кв. м, житловою площею 19,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. виходячи із того, що під час шлюбу позивач разом із колишнім чоловіком [PERSON] не набули майнових прав на квартиру [ADDRESS] а тому відсутні правові підстави у визнанні недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру, укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON] та витребування майнових прав у [PERSON], визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майнових прав на спірну квартиру. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 25.10.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016 року в частині вирішення спору щодо позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] що укладений між публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON], та витребування майнових прав у [PERSON], а також визнання за позивачем права власності на 1\\2 частину майнових прав на спірну квартиру скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 24.01.2018 року [PERSON] звернулась до суду з уточненою позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про виправлення технічної помилки від 12.02.2018 року просила визнати недійсним правочин-додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину у даному випадку віндикацію, тобто витребувати у [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS], які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс»; визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із [PERSON] права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; поділити майно, яке являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із [PERSON] та визнати за позивачкою право власності на Ѕ частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв. м. , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що 30 серпня 2008 року вони з [PERSON] уклали шлюб, від якого мають сина. З 2013 року їх відносини погіршились, з травня 2013 року вони перестали вести спільне господарство, позивач з сином переїхала до батьків у м. Первомайський. У лютому 2014 року відносини подружжя були на нетривалий час поновлені, однак після чергового завдання тілесних ушкоджень [PERSON] позивачу в травні 2014 року, шлюб розірвано згідно з рішенням суду від 17 липня 2014 року. Під час шлюбу подружжя придбало майно, зокрема спірні майнові права на квартиру, яке поділити в добровільному порядку [PERSON] відмовився, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду.Майнові права придбані на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року, укладеного між [PERSON] та П. «Куряжський Домобудівельний комплекс», право власності на квартиру не оформлено. 19.06.2013 року договір між [PERSON] та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» був розірваний за згод сторін, за заявою [PERSON] у зв'язку з нібито необхідністю великої суми коштів на лікування сина. Розірвання договору не було погоджено з позивачем, вона не надавала на це свою письмову згоду, при цьому син не потребував ніякого коштовного лікування на той час і не мав для цього лікарських рекомендацій, а кошти в сумі 325 000, 00 гривень, повернуті відповідачу [PERSON] забудовником, не були використані на користь родини. В цей день, 19.06.2013 року між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на вказану квартиру. При укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] було достовірно відомо про відсутність згоди [PERSON] на відчуження майнових прав на квартиру та характер відносин на цей час з [PERSON], тобто [PERSON] діяла у змові з [PERSON] і не може вважати, добросовісним набувачем за договором ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на їх обґрунтування. Відповідач [PERSON] та його представник уточнені позовні вимоги не визнали, надали заперечення на позов, де зазначили, що квартира [ADDRESS] та майнові права на неї не є спільною сумісною власністю. Умови договору не були виконані в повному обсязі, [PERSON] 07.03.2013 року було сплачено лише 325000,00 грн. 28.12.2013 року необхідно було внести 26403,74 грн., однак цього виконано не було. Після розірвання [PERSON] договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу майнових прав №2893 від 19.06.2013 року за свої кошти і згідно договору сплатила гроші в розмірі 351403,00 грн. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала заперечення на позов в частині витребування у неї майнових прав на квартиру [ADDRESS], в обґрунтування якого зазначила, що на початку 2013 року [PERSON] та [PERSON] повідомили, що планують придбати двокімнатну квартиру та уклали договір купівлі в будинку що строїться. В червні 2013 року вони попросили гроші в борг для лікування сина, однак [PERSON] відмовила, адже знала, що вони не працюють, відповідно повертати гроші нічим. Згодом [PERSON] дізналася, що [PERSON] та [PERSON] розривають договір та забирають гроші для лікування сина. [PERSON] з чоловіком хотіли продати свій будинок та переїхати до квартири, адже стан здоров'я не дозволяє вести сільське господарство, в зв'язку з чим вирішили придбати квартиру [ADDRESS]. Позивач особисто сповістила [PERSON] коли вони будуть розривати договір купівлі-продажу майнових прав №2893 з ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» та щоб не втратити дану квартиру запропонувала [PERSON] з чоловіком її купити. 19.06.2013 року [PERSON] уклала з АТ «КДБК» договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору [PERSON] сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Представник відповідача ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» надав заперечення на позов. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 з відповідачем [PERSON] та від 19.06.2013 року № 2954 з відповідачем [PERSON] АТ «КДБК» було дотримано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Згідно абзацу 2 п. 6.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893, договір може бути розірваний «за згодою сторін». На підставі заяви сторони договору [PERSON] 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893. Згідно п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло [PERSON] грошові кошти сплачені ним за договором у сумі 325000,00 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19.06.2013 р. АТ «КДБК» ані під час укладення Договору, ані під час укладення додаткової угоди про розірвання договору, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що грошові кошти внесені [PERSON], належать подружжю [PERSON]. Також АТ «КДБК», під час укладення додаткової угоди, яка є предметом позовних вимог, не було відомо, що [PERSON] не отримав згоди на це другого з подружжя, а саме позивача по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні додаткової угоди від 19.06.2016 року про розірвання Договору усі вимоги були додержані. Чинним цивільним законодавством не передбачено будь-яких інших вимог до договору купівлі-продажу майнових прав між юридичною та фізичною особою, крім тих, що він повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Також АТ «КДБК» звертає увагу на те, що згідно п. 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 р. № 2893 Продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати Покупцю [PERSON] майнові права на квартиру в 3-х денний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. У зв'язку з тим, що повна оплата майнових прав здійснена не була, майнові права на квартиру [PERSON] за актом приймання-передачі, як це передбачено договором, не передавались, тобто й розпоряджатись [PERSON] зазначеними майновими правами фактично не мав можливості. Таким чином, враховуючи те, що відповідач АТ «КДБК» на момент укладення додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з [PERSON] не знав та не міг знати про те, що останній не отримав згоди дружини на розірвання договору; вказані майнові права на кватиру не перейшли у власність подружжя [PERSON], - відповідач вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.03.2013 року № 2893 між АТ «КДБК» та [PERSON] є необгрунтованими і просить суд в їх задоволенні позивачці відмовити. Стосовно позовних вимог про витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», відповідач вважає, що вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 19.06.2013 року АТ «КДБК» уклало з Відповідачкою [PERSON] договір купівлі- продажу майнових прав №2954. Відповідно до умов Договору саме [PERSON] сплатила АТ «КДБК» визначену грошову суму, а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним. Позивачка в своєму позові не заявляла вимог про визнання недійсним зазначеного Договору та не надала суду відповідних доказів на підтвердження недійсності Договору. Посилання в позовній заяві на те, що [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем за договором, є безпідставним оскільки сторонами Договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року є [PERSON] та АТ «КДБК» і саме АТ «КДБК» було власником майнових прав на квартиру під час укладення договору з [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані матеріали, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 30.08.2008 року по 17.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі (т.1 а.с. 10). 07 березня 2013 року в період шлюбу з [PERSON] між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав від № 2893 на квартиру [ADDRESS]. Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати майнові права на квартиру [ADDRESS] у власність покупцю [PERSON], а покупець зобов'язується прийняти майнові права на квартиру та оплатити їх на умовах та в порядку, визначених у договорі. Пунктом 3.2.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 013 року № 2893 продавець АТ «КДБК» зобов'язався передати покупцю [PERSON] майнові права на квартиру в триденний строк з дня здійснення повної оплати майнових прав. Згідно графіку в строк до 07 березня 2013 року покупець зобов'язується сплатити 325000 грн, а 26403,74 грн - до 28 грудня 2013 року. Відповідно до абзацу 2 п. 6.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 07 березня 2013 року № 2893 договір може бути розірваний за згодою сторін. (т.1 а.с. 85- 87 ). На підставі заяви сторони договору [PERSON] від 19 червня 2013 року була укладена додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № 2893 . (т.1 а.с. 90, 129). Згідно з п. 2 додаткової угоди АТ «КДБК» повернуло [PERSON] грошові кошти, сплачені ним за договором у сумі 325000 грн, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 19 червня 2013 року.(т.1 а.с. 157 ). Того ж дня, 19 червня 2013 року, між [PERSON] - матір'ю відповідача та АТ «КДБК» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] ( т.1 а.с.149-154 ). Згідно графіку оплати майнових прав [PERSON] зобов'язана сплатити 325000 грн до 19 червня 2013 року, а 26403,74 грн - до 28 грудня 2013 року. Зазначені суми [PERSON] сплатила. (т.1 а.с.154-157) Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч. 3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до роз'яснень, що містяться у пунктах 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-1568цс15 від 21.10.2015 року, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позивач в своїх уточнених позовних вимогах просить визнати недійсним правочин-додаткову угоду від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» і [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину у даному випадку віндикацію, тобто витребувати у [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS], які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс». Предметом доказування при визнанні недійсною додаткової угоди є той факт чи відповідає додаткова угода вимогам статей 203, 215 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд при розгляді справи не установив обставин наявності підстав для недійсності оскаржуваної додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS]. Крім того, позивач не є стороною вказаної додаткової угоди. І тому, порушені права позивача не будуть захищенні належним чином, пред'явленням позову про визнання недійсною додаткової угоди та визнання права власності. Отже, позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав пред'явленням позовних вимог щодо визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 19 червня 2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] та витребування майнових прав у [PERSON], а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майнових прав на спірну квартиру. Вищий Спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 25.10.2017 року зазначив, що при новому розгляді справи, судам необхідно на підставі встановлених в повному обсязі фактичних обставин справи вирішити питання про застосування належного та ефективного способу захисту позивачем її порушеного права; роз'яснити позивачу її процесуальні дії з метою обрання ефективного та неналежного способу захисту порушеного права, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України; та в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснити наслідки не вчинення вказаних процесуальних дій. Судом в судовому засіданні роз'яснено позивачці норми ст. ст. 4, 5, 12, 13, 15, 43, 49 ЦПК України та її право на кваліфіковану юридичну допомогу. При цьому позивачка уточнила вимоги, але не змінила спосіб захисту своїх прав. 10.12.2018 року під час розгляду справи по суті та перед судовими дебатами позивачем було надано уточнені вимоги із зміною способу захисту своїх порушених прав, однак ухвалою суду від 05.02.2019 року зазначена позовна заява була їй повернута, оскільки вона подана із закінченням процесуальних строків та порушенням вимог ст. 49 ЦПК України. Таким чином позивач у відповідні строки не скористалась своїми процесуальними правами та не обрала ефективного та належного способу захисту порушеного права. При цьому судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини: Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Доводи [PERSON], що розірвання договору відбулося у зв'язку з потребою у великій сумі коштів на лікування сина [PERSON], у зв'язку з чим він просив розірвати цей договір та повернути йому сплачені 07 березня 2013 року кошти в сумі 325 000 грн, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та заперечуються позивачем. При цьому позивачем було вказано, що станом на 2013 рік син [PERSON] не хворів на неврологічне захворювання, яке було виявлено у нього згодом, 29 серпня 2013 року. Також в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що кошти, отримані [PERSON] 19 червня 2013 року згідно з п.2 додаткової угоди АТ «КДБК» у сумі 325 000 грн, отримані та використані [PERSON] саме в інтересах сім'ї. Таким чином, оскільки грошові кошти не були використанні в інтересах сім'ї, однак вони були сплаченні [PERSON], згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 2893, 07 березня 2013 року, під час шлюбу сторін у справі, то грошові кошти у розмірі 325 000 грн є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу, як спільне майно подружжя. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Однак вищезазначені вимоги позивачкою [PERSON] не були заявлені у встановлені процесуальні строки. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Стосовно позовних вимог про витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона придбала на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2954 від 19.06.2013 року, укладеного з АТ «КДБК», необхідно зазначити, що [PERSON] сплатила АТ «КДБК» грошову суму в розмірі 351403,74 грн., а АТ «КДБК» передало їй майнові права на квартиру. Зазначений договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не був визнаний судом недійсним, таким чином дана вимога не підлягає задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, окрім того, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 ЗУ «про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії « ( Ruiz Torija v.Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, н яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення може бути різною залежно від характеру рішення. Отже, враховуючи вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним правочину-додаткової угоди від 19.06.2013 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS], який із застосуванням недобросовісності був укладений між Публічним акціонерним товариством «Куряжанський Домобудівельний комплекс» і [PERSON]; застосування наслідків недійсності правочину у даному випадку віндикації, тобто витребування у [PERSON] майнових прав на квартиру [ADDRESS], які вона набула на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2954 від 19.06.2013 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс»; визнання об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими за час шлюбу із [PERSON] права на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; поділ майна, яке являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу із [PERSON] та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку майнових прав на двокімнатну квартиру, загальною площею 70 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed