Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання. Позов мотивовано тим, що у приватній власності позивачки є приватний будинок [ADDRESS] . Разом із нею проживали її колишній чоловік та син. Однак, на даний час вони зареєстровані у будинкуволодіння, однак фактично не проживають. На скільки відомо позивачці вони виїхали на пістійне місце проживання у Росію. Разом з тим, відповідачі не сплачують за комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном та оформлення субсидії. Вищевикладене і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 02.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачам відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Позивачка в судове засідання не з`явилася. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з Договору Дарування від 12.09.1995 року, [PERSON] подарувала [PERSON] цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.11-12) Відповідно до Довідки № 38 від 24.05.2021 року виданої Головою квартального комітету [PERSON] , [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Також згідно свідчень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , не проживає за вище вказаною адресою з 2014 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , не проживає за вищевказаною адресою з 2011 року по теперішній час (а.с.7). Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачці у користуванні належною їй власністю. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідачі не проживають у вищевказаному будинку без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованими у даному будинку перешкоджають позивачці належним чином використовувати своє право власника на будинок, позовні вимоги в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житлом підлягають задоволенню. Разом з тим зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17. Водночас, відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зняття особи з місця реєстрації здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивачки стосовно зняття з реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial