Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просила: визнати недійсним з моменту укладення договір індивідуального номеру заказу FJ 425 L від 17.08.2014р., укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON]; визнати недійсним з моменту укладення договір № 14081701523273 від 17.08.2014р., укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь матеріальні збитки у подвійному розмірі в сумі 1418,40 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3000 грн.. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначила, що 17.08.2014р. вона познайомилась з чоловіком, який запропонував послуги з установки пластикових вікон. Вказана послуга їй була не потрібна, але вона бажала отримати консультацію з приводу того, що вставлені раніше пластикові вікна у неї потемніли, тому вона погодилась на зустріч. В цей же день, біля 18-00 до неї додому прийшов молодий чоловік на ім.*я Андрій, та став робити заміри, після чого, запропонував їй внести передплату. Вона особисто дала йому свою кредитну картку «ПриватБанка», яку він вставив в прилад, який приніс із собою, та особисто ввела свій пін-код. Також, позивач вказала, що не мала наміру заказувати металеві пластикові вікна, але чоловік, який прийшов до неї, вплинув таким чином, що вона віддала йому свою кредитну картку, ввела пін- код, підписала договір, який не прочитала. Коли вона прийшла до тями, то зрозуміла, що підписала договір і повинна щомісяця протягом 24 місяців погашати заборгованість в розмірі 11690 грн. на підставі укладеного договору. 18.08.2014р. вона приїхала за адресою ЧП [PERSON], де написала заяву з проханням розірвати договір, таку ж заяву направила на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що її ввели в оману з використанням нечесної підприємницької практики з посиланням на ст.ст.15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, та вказала, що з її кредитного рахунку було викрадено 709,20 грн.. Крім того, позивач зазначила, що моральну шкоду вона зазнала внаслідок подвійного обману. В судовому засіданні представник позивача також підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та вказав, що відповідач повинен сплатити матеріальні збитки у подвійному розмірі з посиланням на ч.2 ст. 230 ЦК України. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що правочин, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем цілком відповідає законодавству України. Позивачем не доведено факт введення її в оману особою, яка безпосередньо була присутня під час укладання відповідних договорів. Крім того, представник вважає, що [PERSON] також не доказала, що нібито укладені договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Відповідач - ФО - П [PERSON] в судове засідання не з*явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Третя особа - ФО-П [PERSON] також в судове засідання не з*явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 17.08.2014р. між [PERSON] та ЧП [PERSON] було укладено договір індивідуального номеру заказу FJ 425 L, метою якого було виготовлення та передача у власність [PERSON] ПВХ конструкцій. Вказаний договір був підписаний особисто [PERSON], про що остання не заперечувала в судовому засіданні. Одночасно, [PERSON] уклала договір № 14081701523273 від 17.08.2014р. з ПАТ КБ «ПриватБанк» та приєдналась до сервісу «Миттєва розстрочка». ПАТ КБ «ПриватБанк» в мережі Інтернет публічно пропонує необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого опублікувало Умови та правила надання банківських послуг, які є договором. Відповідно до п.1.1.1.121 Умов та правил надання банківських послуг сервіс «Миттєва розстрочка» це послуга банку, яка надається держателям платіжних карт «Універсальна» та «Універсальна голд» на умовах строковості, платності та зворотного повернення. Повернення кредиту з використанням сервісу «Миттєва розстрочка» здійснюється шляхом встановлення клієнту регулярного платежу з карти клієнта в розмірі щомісячного платежу по кредиту та проводиться банком на підставі договірного списання. Згідно п.2.7.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, держатель кредитної картки має право користуватись сервісом «Миттєва розстрочка» при оплаті товару/послуг в ТСП, якщо підприємство уклало з Банком договір про можливість отримання плати за товари/послуги з виконанням даного сервісу. Відповідно до п.2.7.6.3 Умов та правил надання банківських послуг при здійсненні клієнтом оплати за товар кредитною карткою через сервіс «Миттєва розстрочка» в ТСП з яким банк уклав договір, клієнт поручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті в кількості та розмірі, зазначеному у квитанції термінала, яка є невід*ємною частиною Умов та правил надання банківських послуг. Згідно до п. 2.7.6.4 зазначених умов рахунок, спеціального платіжного засобу якого є картка, відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» в терміналі Банку в ТСП. Транзакція через вказаний сервіс в терміналі банку здійсненна клієнтом і підтверджена введенням пін-кодом, прирівнюється сторонами до заяви на відкриття карткового рахунку для оплати операції по сервісу «Миттєва розстрочка». Відповідно до п.2.7.6.9 Умов за використання сервісу «Миттєва розстрочка» стягується щомісячна комісія у розмірі 1,9% від суми покупки. В рамках вказаних умов, [PERSON] приєдналась до сервісу «Миттєва розстрочка», добровільно надавши свою кредитну картку «Універсальна» для оплати товару/послуг та ввівши свій пін-код на спеціальному платіжному засобі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила, що особисто вводила пін-код та добровільно надала свою кредитну картку. Володільцем терміналу, з якого 17.08.2014р. був активований сервіс «Миттєва розстрочка» для здійснення регулярного платежу з кредитної карти «Універсальна», яка належить [PERSON], являється ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно акту зберігання обладнання від 11.07.2014р. зазначений термінал був переданий ФО-П [PERSON] для обслуговування платіжних карт. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України на яку посилається позивач [PERSON], є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені законодавцем у статті 230 ЦК України, на яку також посилалась позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. За приписами вказаної коментованої норми цивільного права у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоди вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п.п. 1, 7, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Підписання [PERSON] договору індивідуального номеру заказу FJ 425 L від 17.08.2014р. є свідченням того, що сторони дійшли повного порозуміння і визначили, що договірні умови є зрозумілими та обов'язковими для виконання сторонами . Відповідно до ч.3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України також встановлює, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В порушення вказаних вимог закону, [PERSON] не надала до суду доказів введення її в оману з боку особи, яка була присутня під час укладання оспорюваних договорів. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не представлено належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказів на підтвердження того, що спірні договори були укладені нею всупереч її внутрішній волі під впливом омани з боку відповідачів чи внаслідок здійснення останніми нечесної підприємницької практики, тобто наявності передбачених ст.ст. 203, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання цих правочинів недійсними. Виходячи з викладеного вище, позовні вимоги [PERSON] про визнання договорів недійсним з моменту укладення задоволенню не підлягають. Оскільки суд відмовляє [PERSON] у визнання договорів недійсним з моменту укладення, тому відсутні законні підстави для стягнення матеріальних збитків у подвійному розмірі та моральної шкоди.

Outcome: dismissed