Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Драбівська селищна рада Золотоніського району Черкаської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свою позовну заяву позивач пояснює тим, що вона є власником будинку за адресою [ADDRESS] , який вона отримала у спадщину після смерті матері [PERSON] 06 січня 2017 року розпорядженням Драбівської районної державної адміністрації на базі сім`ї позивача було створено дитячий будинок сімейного типу та передано на виховання та спільне проживання дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Поряд з іншими на виховання до дитячого будинку був переданий також відповідач - [PERSON] , який проживав у вказаному будинку до 20.06.2020р., після чого залишив будинок та сім`ю та виїхав до м. Києва, де проживає на даний час, повертатись не бажає. Розпорядженням від 06.05.2021р. Золотоніської районної державної адміністрації відповідач з 07.05.2021р. виведений зі складу вказаного дитячого будинку сімейного типу. Позивач вказує, що реєстрація відповідача в будинку позивача створює незручності та фінансові витрати по утриманню будинку. Посилаючись на ст. 71, 72, 167, 163 ЖК України, оскільки відповідач не має ніяких прав ні як власник, ні як квартиронаймач та добровільно обрав інше місце проживання, позивач вважає, що [PERSON] втратив користування належним їй будинком з часу вибуття до іншого місця проживання, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст.\~279\~ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 19.08.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, скерувала до суду заяву вх. № 3527/21-Вх від 08.10.2021р., у якій клопотала про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». У судове засідання представник третьої особи Драбівської селищної ради Золотоніського району Черкаської області не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідачів до суду не надійшло, відзив на позов не надано, тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 3391, спадкова справа 18/2014, виданої 13 вересня 2014р. приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюком О.В. та копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38504805 від 30.09.2014р., позивачу [PERSON] належить житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27484814 від 30.09.2014р. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно копії розпорядження Драбівської районної державної адміністрації № 5 від 06.01.2017р. вбачається, що прийомна сім`я на базі родини позивача з 06.01.2017р. та [PERSON] переоформлена в дитячий будинок сімейного типу, до якого передано на спільне проживання дітей, серед переліку яких є також відповідач [PERSON] . Згідно копії розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації № 99 від 06.05.2021р. вбачається, що з 07.05.2021р. [PERSON] виведено із складу дитячого будинку сімейного типу родини [PERSON] у зв`язку з досягненням повноліття та працевлаштуванням. Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] та копії паспорту громадянина України серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , народився в смт. Стеблів, Корсунь-Шевченківського р-ну, Черкаської області. Також паспорт містить відмітку про реєстрацію [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно копії довідки виконкому Драбівської селищної ради № 893, від 19.07.2021р. вбачається, що довідка видана власнику-наймачеві [PERSON] та за адресою [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] - заявниця, [PERSON] , [INFO] - прийомна дитина, [PERSON] , [INFO] - прийомна дитина, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - прийомна дитина, [PERSON] , [INFO] - прийомна дитина. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають. Згідно копії акту встановлення факту проживання № б/н від 19.07.2020р. вбачається, що комісією у складі діловода с. Золотоношка Драбівської селищної ради Шаплюк С.О., сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проведено обстеження сім`ї [PERSON] та встановлено, що прийомний син [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 20.06.2020р. Суд вважає, що відповідач повністю втратив зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснює, утриманням житла не займається. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач в обґрунтуванні позовної заяви посилався норми на ЖК України, зокрема, на ст. 71 ЖК України - Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та ст. 72 ЖК України - Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, глави 2 ЖК України користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а також ст. 163 ЖК України - збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім`ї та ст. 167 ЖК України глави 6 ЖК України. Суд зазначає, що ст.ст. 71,71 ЖК України не підлягають до застосування у даних правовідносинах, оскільки регулюють відносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до якого будинок позивача не відноситься. Щодо застосування ст.ст. 163,167 ЖК України до даних правовідносин, то суд вказує, що дані статті регулюють правовідносини щодо найму житлового приміщення та стосуються наймача та членів його сім`ї. Оскільки договір найму між позивачем та відповідачем не укладався, то дані норми закону застосуванню не підлягають. У той же час, суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником жила або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останніми створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Будь-який договір найму житла між власником будинку за адресою [ADDRESS] та відповідачем відсутній. Під час розгляду справи встановлено, що зі складу дитячого будинку сімейного типу відповідач виведений 07.05.2021р., він не проживає в будинку за адресою [ADDRESS] з 20.06.2020р., тобто понад 1 рік до моменту звернення до суду з цим позовом (03.08.2021р.), не є членом сім`ї позивача, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить їй відповідні перешкоди, враховуючи, що згода позивача на проживання відповідача відсутня. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, а саме, належить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою [ADDRESS] . На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування її витрат по сплаті судового збору 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved