Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виплату компенсації за плагіатта заборону вчиняти дії. Свої вимоги, з врахуванням додаткових пояснень, обґрунтовує тим, 27 жовтня 2004 року, вона, на засіданні спеціалізованої вченої ради Державного агроекономічного університету, захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)». Рішенням Вищої Атестаційної Комісії України їй присвоєно ступінь кандидата сільськогосподарських наук. Вказує, що 25 червня 2013 року на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління відповідачем [PERSON] захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)». Крім того, у кінці квітня 2013 року вийшла друком монографія «Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ» виконана авторським колективом в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ознайомившись зі змістом даної монографії та дисертаційним дослідженням [PERSON] , нею було встановлено, що дані роботи містять плагіат з її дисертаційного дослідження та використання відповідачами значного обсягу тексту її дослідження у власних роботах, видання її результатів за власні без належного покликання. Вважає, що такими діями відповідачі порушили її особисте немайнове право інтелектуальної власності, а тому має право на виплату компенсації, відповідно до Закону України «Про авторське право і суміжні права», що складається з витрат понесених для здійснення лабораторних досліджень у розмірі 180581,38 грн. та компенсації за приниження її ділової репутації шляхом присвоєння результатів її багаторічних досліджень, опублікування їх, як за власні наукові досягнення у розмірі - 19418,62 грн. З врахуванням викладеного, просить суд, зобов`язати [PERSON] виплатити їй компенсацію в розмірі 100000 грн. за плагіат її дисертаційного дослідження на тему: «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів (Львів, 2004)» у власній дисертації на тему: «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)»; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно виплатити їй компенсацію в розмірі 100000 грн. за плагіат її дисертаційного дослідження в монографії: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ. - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013; заборонити відповідачам перевидавати та поширювати монографію [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ. - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013. У запереченнях відповідачі вказують, що дисертація [PERSON] пройшла всі необхідні експертизи, в зв`язку з чим рішенням ВАК України останньому присвоєна наукова ступінь кандидата технічних наук. При цьому, у дисертаційних роботах [PERSON] та [PERSON] зустрічаються подібність виразів думки із використанням ідентичних слів, фраз та речень при подібних описах явищ, процесів, які використовуються у науковій практиці, що не є плагіатом. Також, зазначають, що ці дві роботи виконувались на одному об`єкті (законсервоване сміттєзвалище) і заключались в косметично - доповнюючих моментах щодо забруднення важкими металами територій від сміттєзвалищ та їх впливу на довкілля, що дало можливість доповнити та поглибити знання про забруднення навколишнього середовища, яке було розпочато позивачем. Щодо монографії «Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ. - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013», то відповідачі вказують на те, що авторський колектив у даній роботі мав намір втілити наукові дослідження в практику з метою уникнення небезпечних явищ, які виникають на об`єктах подібного типу, що підтвердила трагедія на Львівському сміттєзвалищі. При цьому, в списку літератури монографії запропоновано джерело - дисертація [PERSON] , що не перечить використанню текстової частини, форм таблиць, графіків, рисунків та не сприяють плагіату. Ухвалою суду від 28 листопада 2016 року відкрито провадження у справі (суддя Гринь О.М.). Ухвалою суду від 04 квітня 2017 року у справі за клопотанням усіх сторін призначена технічна експертиза об`єктів інтелектуальної власності. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (суддя Гринь О.М.). Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності №7340/17-53/24621/18-53 від 23.11.2018 року (суддя Гринь О.М.). Ухвалою суду від 28 грудня 2018 року у справі за клопотанням позивача призначена додаткова технічна експертиза об`єктів інтелектуальної власності. На час проведення додаткової експертизи провадження у справі зупинено (суддя Гринь О.М.). Ухвалою суду від 08 жовтня 2019 року, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гриня О.М., дану цивільну справу прийнято до провадження судді Пахолюка А.М. Ухвалою суду від 08 жовтня 2019 року поновлено загальне позовне провадження у справі у зв`язку з поверненням ухвали суду про призначення додаткової технічної експертизи об`єктів інтелектуальної власності від 28 грудня 2018 року без виконання. Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року в задоволенні клопотання позивача про призначення повторної судової первинної експертизи в сфері інтелектуальної власності у справі відмовлено. Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року у справі за клопотанням позивача призначена додаткова технічна експертиза об`єктів інтелектуальної власності. На час проведення додаткової експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року поновлено загальне позовне провадження у справі у зв`язку з поверненням ухвали суду від 07 листопада 2019 року та матеріалів справи без виконання. Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року в задоволенні клопотання позивача про призначення додаткової судової експертизи в сфері інтелектуальної власності у справі відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 14 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, додаткових поясненнях. Просила суд, з врахуванням наданого нею висновку експертів комісійної експертизи у сфері інтелектуальної власності від 14.02.2020 року, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник, відповідач [PERSON] , кожен зокрема, в судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених у запереченнях на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач [PERSON] зазначив, що у його дисертації є посилання на дисертацію позивача у кількості 18 посилань, а в решті дослідження мають місце збіги, оскільки, місце де вони проводились є одним і тим самим (сміттєзвалище с. Брище). Відповідач [PERSON] до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд вважає за можливим слухати справу у відсутності учасників процесу, що не з`явилися по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За статтею 270 Цивільного кодексу України, окремим видом особистих немайнових прав є право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Статтями 15, 275 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. У відповідності, до ст. 418 Цивільного кодексу України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права», об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо). Статтями 435, 437 Цивільного кодексу України та статтею 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що первинним суб`єктом авторського права є автор твору, а авторське право виникає з моменту створення твору. Відповідно до ст. 440, 441 Цивільного кодексу України, ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», в їх системному зв`язку, до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме дозволяти або забороняти, зокрема, розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту, є зокрема, плагіат - оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору. У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5, встановлено, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що при розгляді справ даної категорії, порушене право позивача на виплату компенсації за плагіат безпосередньо пов`язане із доведенням позивачем факту наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав на твір, який підлягав плагіату, факт порушення прав позивача відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. Судом встановлено, що 27 жовтня 2004 року, [PERSON] , на засіданні спеціалізованої вченої ради Державного агроекономічного університету, захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)» (далі - дисертація 1) (а.с. 8-92 том 1). 25 червня 2013 року, на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління відповідачем [PERSON] захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)» (далі - дисертація 2) (а.с. 93-193 том 1). Також, у квітні 2013 року вийшла друком монографія «Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ» виконана авторським колективом в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - монографія) (а.с. 194-253 том 1). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] вказує, що у дисертації 2 та монографії використано значні обсяги тексту дисертації 1 без будь-яких покликань на автора твору, а також, що її дослідження проводились у 2001-2003 роках, натомість дослідження відповідачів у 2010 році, що не може вказуватись на подібність результатів, та є результатом порушення її авторського права і являється плагіатом її дисертації 1. Надаючи оцінку наданим сторонами доказам щодо наявності у дисертації 2 та монографії відповідачів плагіату дисертації 1 позивача, суд виходить з наступного. В ході розгляду зазначеної справи за клопотанням усіх сторін у справі, було призначено судову технічну експертизу об`єктів інтелектуальної власності. Згідно з висновком експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23.11.2018 року №7340/17-53/24599-24621/18-53 (далі висновок судової експертизи): у монографії має місце відтворення частин дисертації 2 [PERSON] ; без вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання у монографії, дисертації 1 та дисертації 2, визначити чи має місце відтворення частин дисертації 1, які містяться в матеріалах справи, без відповідного посилання на джерела запозичення, не виявляється можливим. Також, не виявляється можливим встановити чи є дисертація 2 та монографія об`єктом авторського права та чи дані роботи містять ознаки плагіату, оскільки, без дослідження усіх джерел, на які є посилання, визначити творчий вклад та самостійність опрацювання вищезазначених джерел кожним із авторів, не виявляється за можливе (а.с. 85-136 том 2). Із матеріалів справи вбачається, що висновок судової експертизи складений на підставі розширеного дослідження та аналізу не лише матеріалів дисертації 1, дисертації 2 та монографії, а й ряду більш ранніх джерел, на які є посилання у спірних роботах та які були надані на вимогу експерта. Разом з тим, у висновку судової експертизи, експертом встановлено, що порівнювані тексти дисертації 1 та дисертації 2 містять як схожі, так і різні частини. Схожі частини мають посилання, в тому числі на одні і ті ж джерела. У дисертації 2 були визначені запозичення, із зазначенням джерела, із числа додаткових матеріалів, наданих у відповідь на клопотання експерта. Однак, без ретельного вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання в обох порівняльних роботах, а саме у співпадаючих частинах, визначити, чи є це відтворення саме роботи [PERSON] , або більш ранніх за датою створення друкованих видань, за відсутності додаткових матеріалів - саме цих друкованих видань, публікацій, на які містяться посилання в обох роботах, не виявляється можливим (а.с. 85-136 том 2). Відтак, за змістом висновку судової експертизи, вбачається, що без додаткових матеріалів, на які містяться посилання у дисертації 1, дисертації 2 та монографії, не можливо встановити чи взагалі дані роботи є об`єктами авторського права та чи є дисертація 2 та монографія плагіатом з дисертації 1. Вказаний висновок судової експертизи є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом по справі. В подальшому для повного з`ясування усіх обставин справи судом двічі за клопотанням позивача призначалася додаткова технічна експертиза об`єктів інтелектуальної власності з наданням додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи. Однак, матеріали справи були повернуті без виконання, з незалежних від суду та експертної установи причин (а.с.157-161, 164-191, 218-230, том 2). Натомість, позивачем був наданий висновок від 14.02.2020 року № 6555 експертів комісійної експертизи у сфері інтелектуальної власності за заявою [PERSON] . Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - висновок експерта № 6555), з якого вбачається, що дисертація 2 має ознаки плагіату у формі багаторазового відтворення та іншого використання фрагментів дисертації 1, могло мати місце використання результатів дисертації 1 у дисертації 2, однак категоричного висновку щодо використання результатів досліджень не виявляється можливим надати у зв`язку із можливим результатом випадкового збігу результатів наукових досліджень із урахуванням похибки приладів кожного з дослідників та різних часових періодів (а.с. 15-53 том 3). Однак, суд критично оцінює вищезазначений висновок експерта № 6555, оскільки, із його змісту вбачається, що до уваги експертами бралися текст дисертації 1 та дисертації 2, порівняльна таблиця текстових досліджень, запозичений цифровий матеріал результатів досліджень, копія порівняльного аналізу дисертації 1 та дисертації 2, виконана О.М. Пузняк , копія відповіді Держекоінспекції у Волинській області від 21.03.20107 року (а.с. 15 том 3). Однак, для дослідження експертів позивачем не було надано жодних із джерел, на які є посилання у дисертації 1 та дисертації 2, які надавалися, зокрема, для виконання судової експертизи (а.с.176 том 2). Крім того, монографія «Довкілля в умовах впливу сміттєзвалищ» виконана авторським колективом в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка є також предметом даного спору, взагалі не була надана позивачем для проведення даної експертизи за її заявою. Відтак, суд вважає висновок експерта № 6555 не повним та не бере його до уваги, так як він не містить аналізу усіх джерел посилання, які використовувалися авторами при створенні власних робіт, а необхідність дослідження усіх джерел, на які є посилання у спірних дисертаціях 1, 2 та монографії, прямо зазначено експертом при проведені судової експертизи від 23.11.2018 року. Враховуючи зазначене, суд при вирішенні справи бере до уваги лише висновок судової експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23.11.2018 року №7340/17-53/24599-24621/18-53, як належний та допустимий доказ. На підтвердження власних доводів, позивач надала також порівняльний аналіз фрагментів текстів дисертації 1 та дисертації 2, проведений Львівським національним університетом ім. Івана Франка, у результаті якого встановлено, що обидва фрагменти належать до наукового стилю сучасної української літературної мови і є тематично ідентичними (а.с. 277-282 том 1) та висновок порівняльного аналізу дисертації 1 та дисертації 2, проведеного кандидатом біологічних наук О.М. Пузняк Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту Західного Полісся НААН, з якого вбачається, що у структурі дисертацій має місце значний збіг: в назвах розділів і підрозділів, у розкритті актуальності проблеми, у постановці деяких задач досліджень, у побудові таблиць та графіках залежностей на рисунках. У списку використаних джерел збіги мають понад 70 джерел (а.с. 283-296 том 1). Разом з тим, заперечуючи позовні вимоги, відповідачами також був наданий порівняльний аналіз дисертації 1 та дисертації 2, проведений доктором с/г наук Ликом Д.В. Рівненського державного гуманітарного університету, з якого, вбачається, що у структурі дисертації має місце незначний збіг в окремих назвах розділів і підрозділів, синоніми слів, що характеризують об`єкт досліджень, скорочення чи розширення, перефразування, розкриття актуальності, виборі важких металів для досліджень та методики дослідження, які є загальноприйняті. Цифрові значення показників таблиць, морфологія та гумусний стан ґрунтів не можуть значно відрізнятись, тому що об`єкт досліджень один той самий (законсервоване сміттєзвалище) та є результатами творчої, індивідуальної думки двох авторів, а не плагіат (а.с. 17-20 том 2). На думку суду, вказані порівняльні аналізи змісту дисертацій, надані сторонами, які за змістом суперечать один одному, не можуть в даному випадку бути належними доказами у справі, так як вони виконані особами, які не мають належної кваліфікації для проведення експертних досліджень у сфері інтелектуальної власності. Лист Держекоінспекції у Волинській області від 27.03.2017 року та лист Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 06.09.2017 року (а.с. 52, 205 том 2), на які також посилається позивач, в даному випадку, також жодним чином не підтверджують обставини щодо наявності плагіату. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що в ході розгляду даної справи судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що дисертація 1, що створена позивачем [PERSON] являється об?єктом авторського права. Відтак, будь-яке відтворення повністю чи частини змісту дисертації 1 шляхом оприлюднення не можна в даному випадку вважати плагіатом у розумінні ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Крім того, факт відтворення частин дисертації 1 у змісті дисертації 2 та монографії також належним чином не підтверджено висновком судової експертизи, який взято судом в якості належного доказу у справі, оскільки, у всіх спірних роботах є посилання на інші джерела, в тому числі спільні, що були використанні при їх написанні, однак не були дослідженні судовим експертом з незалежних від нього причин. Інших достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності плагіату у спірних роботах позивачем не надано та не здобуто в ході розгляду справи. Таким чином, в ході розгляду справи не знайшов факт порушення прав [PERSON] з боку відповідачів щодо плагіату дисертації позивача, як об`єкта авторського права, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю вимог. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, сума сплачено судового збору та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed