Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом посилаючись на те, що із 22 листопада 2019 року перебуває у шлюбі з відповідачем, який є іноземцем, а саме громадянином Республіки Польща. Дітей від шлюбу у сторін немає та позивачка не перебуває у стані вагітності. Шлюбні відносини із відповідачем припиненні. Добровільної згоди на розірвання шлюбу він не дає. Останній раз сторони бачились у лютому 2020 року. Відповідач проживає за межами території України. Позивачка проживає в Україні. Після припинення шлюбних відносин спільне господарство подружжям не ведеться, однією сім`єю вони не проживають. Подальше збереження шлюбу, а так само спільне проживання між ними неможливе. Спільно із відповідачем позивачка проживала лише на території України. У відповідності до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Статтею 76 цього ж Закону зазначені підстави підсудності справ судам України. Зокрема, згідно п.7 ч. 1 ст. 76 Закону, підставою визначення підсудності справи судам України є обставини, за яких дія або подія, що стала підставою для подання позову мала місце на території України. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», справа про розірвання шлюбу підсудна суду України, оскільки шлюб зареєстровано на території України із дотриманням норм українського законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Цивільного процесуального кодексу України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. У зв`язку із світовою пандемією коронавірусної хвороби СОVID-19, Республікою Польща обмежено в`їзд іноземних громадян на її територію. Зазначені обставини є загальновідомими. Правові підстави для в`їзду на територію Республіки Польща у позивачки відсутні, вона не має постійного місця проживання у Республіці Польща, не має жодних віз для безперешкодного перетину кордону, а так само не володіє іншими підставами для перетину кордону із Республікою Польща. Тому виїхати до місця проживання відповідача не має можливості. Отже, у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ч. 2 ст. 28 Цивільного процесуального кодексу України нею подано позов за її місцем проживання. Із врахуванням наведеного, просить суд розірвати шлюб. Позивачка [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги підтримала, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив у встановлений судом строк відзив не подав, тому це не перешкоджає вирішенню спору в порядку ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка проти цього не заперечує, а відповідач був належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Заслухавши пояснення позивачки, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Із свідоцтва про шлюб відомо, що сторони зареєстрували шлюб 22 листопада 2019 року у Сихівському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 419) ( а.с. 4). У шлюбі в сторін дітей немає. Згідно викладеного позивачкою [PERSON] у позовній заяві та зазначеного в судовому засіданні відомо, що її намір розірвати шлюб є остаточним, миритись із відповідачем не бажає. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України встановлено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, аналізуючи обставини справи - судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, розлад в сім`ї носить тривалий характер, згода сторін на примирення відсутня, позивачка наполягає на розірванні шлюбу. При таких обставинах суд дійшов висновку, що примирення між сторонами неможливе, їх сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати.

Outcome: approved