Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, вказавши на ті обставини, що з початку 1997 року між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. В період цих відносин сторони проживали разом, вели спільне господарство. 23.10.1999 року між сторонами зареєстровано відділом РАЦСу Луцького міськвиконкому шлюб. Від спільного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 03.06.2013 року шлюб з відповідачем розірвано. За час проживання сім'єю без юридичного оформлення (з 1997 року по 1999 рік) та перебування в шлюбі (з 1999 року по 2013 рік) сторони набули спільне майно, яке складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членами її сім'ї: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1998 року, виданим згідно розпорядження (наказу) № 315-р від 23.07.1998 року. Двокімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 28.12.2000 року, виданого на підставі рішення виконкому Луцької міської ради № 665 від 28.12.2000 року. Оскільки подружжя не досягло згоди щодо поділу майна, яке було придбано ними в період шлюбу та спільного проживання, тому позивач просила провести розподіл спільного майно в судовому порядку. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги [PERSON] з підстав, зазначених у позовній заяві. Просили позов задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні, не визнавши позов, пояснив, що квартира по [ADDRESS] належить його матері та шляхом приватизації приватизована на членів її сім'ї - сина [PERSON] та чоловіка [PERSON], а тому дана квартира не є його власністю і не може бути поділеним між подружжям. Квартира по [ADDRESS] ще до спільного проживання з позивачкою, була повністю оплачена його вітчимом [PERSON] Після одруження з позивачкою вітчим подарував вказану квартиру йому взамін того, щоб у квартирі по [ADDRESS] проживала мати відповідача з вітчимом. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши документи справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним при укладенні (реєстрації) його в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України: ч.1. майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); ч.2. вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Між сторонами з початку 1997 року склалися відносини, що притаманні подружжю. В період цих відносин сторони проживали разом без реєстрації шлюбу. 23.10.1999 року між сторонами зареєстровано відділом РАЦСу Луцького міськвиконкому шлюб (а.с. 5). Від спільного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 03.06.2013 року шлюб розірвано (а.с. 7-8). За час перебування в шлюбі сторонами набуто у спільну власність квартиру, що знаходиться у [ADDRESS]. Зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 28.12.2000 року, виданого на підставі рішення виконкому Луцької міської ради № 665 від 28.12.2000 року (а.с. 21). Судом встановлено, що оплату квартири згідно договору про пайову участь у будівництві житла проводив [PERSON], що підтверджено копіями платіжних документів по погашенню коштів на будівництво (а.с. 41-43) та повідомленням управління капітального будівництва Луцького міськвиконкому від 21.05.1996 року (а.с. 40). Проте жодним чином не підтверджено, що саме ці кошти і квартира, будівництво якої оплачував [PERSON], були сплачені відповідачем за спірну квартиру по [ADDRESS]. А тому, суд прийшов до висновку, що спірна квартира по [ADDRESS] придбана сторонами по справі в період шлюбу і є спільною власністю подружжя. У відповідності до ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час набуття права власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тобто, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. На підставі наведеної норми закону та того, що квартира придбана у шлюбі, вимога позивача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] є обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Взаємної згоди щодо поділу квартири сторони не дійшли, договору не укладали. Відповідно, позивачу та відповідачу належить по ? частині спірної квартири кожному. Щодо квартири [ADDRESS], то суд вважає, що в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членами її сім'ї: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1998 року, виданим згідно розпорядження (наказу) № 315-р від 23.07.1998 року (а.с. 22). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. В судовому засіданні ні позивачем, ні її представниками не представлено суду доказів та не доведено жодними доказами, що спірна квартира була придбана за час спільного проживання без реєстрації шлюбу і за їх спільні кошти. Таким чином, 1/3 частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial