Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту покликаючись на те, що 23.09.2005р. між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №LVZOGF0000007, відповідно до якого банк надав їй кредит в сумі 10000дол. США на строк до 23.09.2025р. для придбання житла, а Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, відповідно до довідки №978/1-12/1, зобов'язався погашати відсотки за даним кредитом. Кредит вона отримала готівкою через касу банку двома платежами, а саме 5000дол. США - 25.09.2005р. та 5000дол. США - 06.10.2005р., хоч згідно умов договору банк зобов'язався надати 13400 дол. США, які вона зобов'язувалась повертати відповідно до графіку у виді щомісячного платежу в розмірі 156,42 дол. США. Крім цього, нею 24.09.2005р. було підписано додаткову угоду до кредитного договору №LVZOGF0000007. Згодом вона дізналась, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву своїх зобов'язань згідно умов договору №12-465 від 30.12.2005р. не виконує і перший платіж по погашенню заборгованості фонд сплатив лише в жовтні 2006р. [PERSON] зазначає, що умови договору виконувала належним чином сплачуючи платежі відповідно до графіку та рахунки зазначені в договорі, натомість відповідач кошти спрямовані на погашення заборгованості по кредиту, зараховував на інші рахунки, що вважає істотним порушенням умов договору відповідачем. Вважає даний договір недійсним також виходячи з того, що текст останнього написаний дуже дрібним шрифтом, містить багато посилань на інші пункти договору та багато винятків. При спробі прочитати його, працівники банку повідомили, що їй потрібно лише сплачувати фіксовану суму 156дол. США і все. Проте графіку платежів при укладанні кредитного договору не було надано Склад даного платежу їй став відомий тільки в 2011р., коли банк звернувся до неї з позовом про звернення стягнення на заставлене майно і як з'ясувалось з зазначеної суми - 146 дол. США становили відсотки та комісія і лише 10,42 дол. США - щомісячне погашення по тілу кредиту, з чого слідує, що суму кредиту в 10000 дол. США треба було б повертати приблизно 80 років. Також в позові зазначено що суму кредиту отримано в розмірі 13400 дол США. І саме цю суму позичальник зобов'язана повернути. Та фактично отримано кредит у сумі 10000дол.США , Сума 3400,00 доларів США отримана нею не була чим порушено умови кредитного договору п.1,1. Проте п. 1,1 суперечить пункту 2,1,3 даного ж договору . В якому зазначається, що Позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових плат відповідно до Договорів страхування і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. у випадку не пред'явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред'явлення Позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої, сплати, передбачених Договорами страхування Позивач стверджує, що сплачувала страхові платежі за рахунок інших джерел, а Банк в односторонньому порядку, без відома Позичальника розпорядився сумую в 3400дол.США ,на свій розсуд. Позивач зазначає що сплата суми 3400,00 доларів США, що дорівнювало майже 1\\3 від суми всього кредиту за страхування нерухомого майна була для неї не зрозуміла на момент укладання Кредитного договору, так як у відповідності до Договору страхування нерухомого майна від 23.09.2005 року сплата по Страховому Договору складала 505,0грн., а у відповідності до укладеного Договору страхування особистого життя сплата по Страховому Договору складала 63,76 доларів США, що по курсу до гривні - 328,25 грн., тому по теперішній час Позивачу не відомо на що були спрямовані дані кошти. Кредитний договір не містив зрозумілого графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом. Позивач зазначає, кредит в іноземній валюті банком видано без генеральної чи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, без переведення в гривневий еквівалент, що також вважає порушенням чинного законодавства, а відтак просить визнати недійсним договір споживчого кредиту №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, проте подали заяви про підтримку позовних вимог з клопотанням розглядати справу у їх відсутності. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. На адресу суду надійшло заперечення відповідача на позов відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України і підстав для визнання його недійсним немає. Зазначають, що ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом і банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Вважають посилання позивача на нормативні акти і зміни до них, які вступили в законну силу після 24.09.2005р. з приводу надання кредиту в іноземній валюті без генеральної чи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є неправомірними. Проаналізувавши обставини та матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позову, мотивуючи це наступним. Судом встановлено, що 23.09.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №LVZOGF0000007 та 24.09.2005р. додаткова угода до кредитного договору, відповідно до яких ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит в розмірі 13400,00 дол. США на строк до 23.09.2025р. з яких 10000дол. США на купівлю 9/25 частки житлового будинку, 3300 дол. США - на сплату страхових платежів та на сплату за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. З представленої позивачем додаткової угоди до договору № LZV0GF00000007 від 24 вересня 2005 року видно, що позивачка повинна була сплачувати по 156,42 долари США в місяць. З листа ЗГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» №30.1.0/2-20110315/118 від 22.03.2011 року вбачається, що графік погашення кредиту за договором зазначений в п.1.1. кредитного договору. Тобто даний місячний платіж згідно договору становив вказану суму і не повинен бути меншим. Дійсно даний платіж розподілявся банком відповідно до п. 1.1. договору: відсотки від кожного платеж становили - 1,06% на суму залишку заборгованості, комісія - 0,40% відсотків від суми виданого кредиту. Оскільки сума виданого кредиту становила 10 000 доларів США, то сума комісії кожен місяць - стала величина, і становить 40 доларів США. Таким чином сума, що залишалась на погашення відсотків та тіла кредиту становила 116,42 долари США. Враховуючи відсоткову ставку 1,06% в місяць, що ще зменшувало платіж по тілу на 106 доларів США, то фактично щомісячний платіж по тілу кредиту становив 10,42 доларів США. Тому дійсно позивачка згідно простих математичних розрахунків сплачувала би кредит приблизно 75-80 років. Враховуючи подану позивачкою ксерокопію паспорта з якої вбачається рік її народження 1972, то видно, що умови даного договору вона виконати фізично не могла, оскільки останній платіж по кредиту позивачка повинна була вчинити в віці приблизно 108-113 років. Враховуючи, що термін дії договору до 2025 року, то вищезазначене суперечить ст. 215 ч.1, та 203 ч. 1,5, оскільки даний правочин суперечить інтересам позивачки та не спрямований на реальне настання наслідків обумовлених правочином, оскільки до 2025 року виконати його в спосіб зазначений в договорі неможливо. Довідкою №978/1-12/1 від 04.09.2005р. виданою Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву стверджується, що [PERSON] відповідає умовам кандидата відповідно до Постанови КМУ від 04.06.2003р. №853 «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла». Відповідно до договору №12-465 від 30.12.2005р. «Про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків» Львівське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву зобов'язався відшкодувати частину відсотків за кредитом згідно кредитного договору №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. та додатковій угоді від 24.09.2005р., що надається [PERSON] на придбання житла, яке знаходиться по [ADDRESS]. З огляду договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 24.09.2005р. вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] за 65650,00грн., що є еквівалентом 13000 дол. США, 9/25 частки житлового будинку з відповідною часткою дворових споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно ст.1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно дост.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Відповідно до п.1.1 кредитного договору №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. погашення заборгованості за договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 156,42 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п.2.2.9, 4.3. З огляду квитанцій представлених позивачкою, вона в період з 17.11.2005р. по 10.12.2009р. сплатила 7241,52 дол. США, що були зараховані на рахунок [NUMBER], а також 666,6 дол. США в період з 19.10.2009р. по 31.08.2010р., які відповідачем було зараховано на інші рахунки. У відповідності до п.3 Постанови правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р. кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до п.1.2. кредитного договору №LVZOGF0000007 від 24.09.2005р. банк відкрив [PERSON] наступні рахунки [NUMBER], кредитний рахунок [NUMBER], рахунок по відсотках [NUMBER], рахунок для обліку комісії [NUMBER], однак в процесі сплати позивачкою кредиту, банк зараховував проплати на інші рахунки не зазначені в кредитному договорі. Суд не бере до уваги твердження позивача та його представника про те, що всупереч вимогам законодавства України, кредит було видано в іноземній валюті, оскільки згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. З приводу покликання позивача на необхідність визнання кредитного договору недійсним у зв'язку із його валютою, суд не приймає такі до уваги, виходячи із наступного. Згідно з п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (чинного на дату укладення кредитного договору), банк, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001р. (чинним на дату укладення кредитного договору), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. за №15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності, зокрема таких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; операції з банківськими металами на валютному ринку України; операції з банківськими металами на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на міжнародних ринках. Як вбачається із матеріалів справи, 04.12.2001р. Національним банком України було видано ЗАТ КБ «ПриватБанк» Банківську ліцензію №22, на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім цього, 04.12.2001р. Національним банком України ЗАТ КБ «ПриватБанк» було надано Дозвіл №22-1 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Відповідно до п.5 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинною на дату укладення кредитного договору), одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Відтак, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з того, що останній не було роз'яснено всіх умов договору, позивачка помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об'єму своїх прав та обов'язків, а відтак суд приходить до переконання, що при укладенні цього правочину були порушені її права.

Outcome: approved