Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації. Позов мотивований тим, що вона є власницею ? частки будинку [ADDRESS]. В будинку зареєстровані та проживають син - [PERSON], його бувша дружина - [PERSON] і їх донька - неповнолітня [PERSON] Після розірвання шлюбу невістка [PERSON] змінила ставлення до неї і до сина, почала їх ображати, заборонила спілкуватись з дитиною і заборонила користуватись будинком. Вона неодноразово вимагала звільнити приміщення, оскільки будинок необхідний їй для проживання, проте відповідачка відмовляє. На підставі ст. 317, 321, 391 ЦК України просила ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні житлом - ? часткою будинку [ADDRESS] шляхом примусового виселення та зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивачка позов підтримала і пояснила, що в 2005 році вона, як власник, дала згоду на реєстрацію і вселення невістки в будинок, проте на даний час вона не бажає, щоб в будинку жила [PERSON] із дитиною, оскільки між ними виникають конфлікти. [PERSON] із дитиною зайняла 1 кімнату, а в іншій кімнаті живе її син [PERSON], а їй, як власниці місця в будинку немає. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила, що з 2005 року зареєстрована і проживає в [ADDRESS], її батьки вклали кошти в будівництво, але в даний час [PERSON] безпідставно вимагає виселення. Сама позивачка ніколи не жила в будинку, не намагалась вселитись, оскільки має постійне місце проживання в [ADDRESS], проте вона їй і не перешкоджає проживати. Іншого житла у неї немає, оскільки ? частка квартири по [ADDRESS], яка належить їй на праві власності не виділена, в даній двокімнатній квартирі проживають її батьки і сестра з інвалідністю, тому умов для її проживання з дитиною там немає. Представник відповідачки [PERSON] вважає даний позов безпідставним, оскільки [PERSON] вселилась в будинок на законних підставах, як член сім`ї, тому до даних правовідносин підлягає застосуванню ст. 64 ЖК України. Представник третьої особи [PERSON] підтримав позов і пояснив, що оскільки [PERSON] перешкоджає проживати в будинку власнику, вона із дитиною підлягає виселенню та зняттю з реєстрації. Представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. просила розглядати справу у її відсутність, при ухваленні рішення просила захистити інтереси дитини. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 06.06.2005 року позивачка [PERSON] є власницею ? частки будинку [ADDRESS] (а.с. 5). З пояснень сторін, договору дарування квартири, вбачається, що належна [PERSON] частина будинку складається з приміщень коридору 1-1, прихожої 1-2, кімнат 1-3, 1-4, кухні 1-5, санвузлу 1-6. Загальна площа 65,1 кв.м., житлова - 26,3 кв.м. В будинку зареєстровані з 17.07.2007 року [PERSON], [PERSON], неповнолітня [PERSON], [INFO] (а.с. 12-14). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 30.05.2013 року (а.с. 22), вони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] В судовому засіданні було встановлено, що в будинку фактично проживають [PERSON] - займає кімнату 1-3, площею 14,4 кв.м. та [PERSON], яка займає разом із неповнолітньою [PERSON] кімнату 1-4, площею 11,9 кв.м. Сторони також визнали, що [PERSON], вселилась в будинок як член сім`ї і за згодою власника. Письмовий договір найму житла між сторонами укладений не був. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним, однак, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд враховує, що [PERSON] проживає і була зареєстрована в будинку в установленому законом порядку, як член сім`ї [PERSON] та набула прав і обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК України, тому позов [PERSON] на підставі ст. 391 ЦК України є необґрунтованим, оскільки підстави для виселення членів сім`ї власника будинку (квартири) передбачені нормою 157 ЖК України та полягають у порушенні такими особами умов їх проживання й користування жилим приміщенням, що належить власнику. Позивачкою не були доведені належними доказами факти систематичного псування чи руйнування [PERSON] житла, а також систематичного порушення нею правил співжиття. Навпаки, мали місце звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень. Протоколи про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] не складались, відповідно, вироків судів, в яких були б встановлені подібні обставини, немає. Також відносно неї не вживались судом, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів заходи попередження, а також заходи громадського впливу. Також позивачка не довела, що відповідачка їй чинить перешкоди в користуванні будинком та не впускає в житло. При ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову суд враховує положення ст. 3 ЦК України, в якій визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність, а будинок є єдиним приміщенням для проживання [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є співвласником ? частки квартири [ADDRESS], житловою площею 27,1 кв.м., проте дана квартира двокімнатна, в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], які є пенсіонерами похилого віку, [PERSON], якій встановлено інвалідність в зв`язку з переломом хребта, порядок користування квартирою не визначений, тому фактично можливості для проживання в квартирі [PERSON] із дитиною немає. Станом на 06.02.2015 року [PERSON] досягла 9-річного віку. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Законні права дитини на забезпечення житлом також захищаються ст. 47 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 150, 155, 160, 173-177 СК України, ст.ст. 29, 55, 56, 319 ЦК України, ст.ст. 1-4, 8, 11-12, 17-18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1, 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Тому позов в частини виселення неповнолітньої [PERSON] також є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed