Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного ощадного банку України Філія - Вінницьке обласне управління про визнання недійсним договору поруки. Позов мотивований тим, що у вересні 2013 року позивачем було отримано повідомлення про прострочення платежу за договором кредитної лінії від 05.01.2011 року №242, за яким боржником значиться ПрАТ «Шаргородський маслозавод». В цьому повідомленні містились відомості про те, що існує договір поруки, за яким [PERSON] визначена як поручитель за зазначеним вище кредитним договором ПрАТ «Шаргородський маслозавод». Проте, жодного договору поруки, боржником за яким значиться ПрАТ «Шаргородський маслозавод», позивач не підписувала і ніколи не виступала поручителем ПрАТ «Шаргородський маслозавод» у його боргових зобов'язаннях. Після звернення до відповідача з проханням надати копію договору поруки позивачу було надіслано копії кредитної угоди між ВАТ «Державний ощадний банку України» філія - Вінницьке обласне відділення, жодного документу, який би стосувався безпосередньо [PERSON] надано не було. Тривалий час відповідач не турбував позивача і вона була впевнена, що ніякого договору поруки не існує і то були просто шахрайські дії. Однак, у березні 2016 року [PERSON] було отримано повідомлення з вимогою про сплату коштів на підставі невідомого їй договору поруки. В зв'язку з цим, 16.03.2016 року позивач звернулась до поліції із повідомленням про вчинення злочину. За цим зверненням було відкрито кримінальне провадження №12016020010003158 за ч. 1 ст. 358 КК України. В ході досудового розслідування у відповідача було вилучено оригінал договору поруки від 05.01.2011 року, начебто з підписом [PERSON] та було проведено почеркознавчу експертизу, якою було встановлено, що підпис від імені позивача нею не вчинявся. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала. Згідно з її запереченнями позовна заява [PERSON] про визнання недійсним договору є лише способом уникнути виконання зобов'язань взятих на себе за договором поруки. Договір поруки від 05.01.2011 року, укладений між банком, позивачем та ПрАТ «Шаргородський маслозавод» в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії №242 від 05.01.2011 року, укладений з додержанням усіх норм цивільного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Окрім того, як стверджує представник відповідача, [PERSON] було пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. У вересні 2013 року позивачем було отримано повідомлення про прострочення платежу за договором кредитної лінії від 05.01.2011 року №242 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ПрАТ «Шаргородський маслозавод». В цьому повідомленні банк пропонує [PERSON] погасити прострочену заборгованість ПрАТ «Шаргородський маслозавод», посилаючись на те, що за договором поруки від 05.01.2011 р. [PERSON] є солідарним боржником за зобов»язаннями позичальника ПрАТ «Шаргородський маслозавод». Оскільки договору поруки між банком, позичальником ПрАТ «Шаргородський маслозавод», позивач не підписувала вона звернулась до ПАТ «Державний ощадний банк України» з листом від 30.09.2013 р. з проханням надати копію договору поруки. [PERSON] листом №2348 від 01.11.2013 р. було надіслано копію договору кредитної лінії №242 від 05.11.2011 р. між ВАТ «Державний ощадний банку України» філія - Вінницьке обласне відділення та ПрАТ «Шаргородський маслозавод» №242 від 05.01.2011 р. Позивач повторно згідно з листом від 25.11.2013 р. звернулась до банку надати їй копію договору поруки від 05.11.2011 р. за договором кредитної лінії №242 від 05.11.2011 р. З листом від 25.11.2013 р. про надання копії договору поруки від 05.11.2011р. позивач звернулась і до ПрАТ «Шаргородський маслозавод». Відповіді на звернення не отримала. За рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.02.2014 р. в справі №902/133/14 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» м. Вінниця до ПрАТ «Шаргородський маслозавод» задоволено позов частково та стягнуто з ПрАТ «Шаргородський маслозавод» на користь позивача заборгованість за кредитним договором. Відповідно до довідки від 21.08.2017 р. №101.20-11/768 кредитна заборгованість ПрАТ «Шаргородський маслозавод» за договором кредитної лінії №242 від 05.01.2011 р. погашена в повному обсязі, претензії банку до [PERSON] щодо виконання умов вказаного договору відсутні. Від вересня 2013 р. звернень відповідача до позивача як поручителя з приводу погашення кредитної заборгованості не було. І лише у березні 2016 року [PERSON] було отримано повідомлення з вимогою про сплату коштів на підставі невідомого їй договору поруки. В зв'язку з цим 16.03.2016 року позивач звернулась до поліції із повідомленням про вчинення злочину. За цим зверненням було відкрито кримінальне провадження №12016020010003158 за ч. 1 ст. 358 КК України. В ході досудового розслідування у відповідача було вилучено оригінал договору поруки від 05.01.2011 року, начебто з підписом [PERSON] та було проведено почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експертів Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз від 07.12.2016 р. №2245/2246/16-21 підписи у договорі поруки від 05.11.2011 року у графах «Підпис Поручителя» виконані - не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам ч. 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності і захист порушеного права. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Банк звернувся до позивача з повідомленням від 29.08.2013 року, у якому посилався на договір поруки, як на підставу своїх вимог. Оскільки, [PERSON] не підписувала цього договору, вона сприйняла цей лист як шахрайські дії невідомих осіб, та звернулась до банку із заявою від 30.09.2013 року, в якій просила надати завірену копію договору поруки. Листом №2348 від 01.11.2013 року відповідач направив незавірену копію Договору кредитної лінії від 05.01.2011 р. №242 між банком та ПрАТ «Шаргородський маслозавод» на семи аркушах. В цьому листі замість відповідальної особи був накладений відбиток факсиміле. Тобто отриманий позивачем документ не давав змоги встановити наявність договору поруки та легітимність дій особи, що направила такий лист. Натомість оглянутий в матеріалах кримінального провадження №1216020010003158, та приєднаний до матеріалів цивільної справи договір поруки від 05.01.2011 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] та ПрАТ «Шаргородський маслозавод» складений на двох аркушах. Маючи намір встановити факт існування договору поруки, позивач повторно звернулась до банку з вимогою надати їй саме договір поруки. Проте жодної відповіді не отримала. На початку 2014 року [PERSON] ознайомилась з рішенням Господарського суду Вінницької області в справі №902/133/14 від 19.02.2014 року, згідно з яким банком було стягнуто з боржника за договором №242 від 05.01.2011 р. заборгованість. Про наявність поручителя за цим договором у рішенні не йшлося. Крім того, із винесенням цього рішення будь-який договір поруки втрачав свою силу. Враховуючи вищевказані факти позивач була впевнена, що договору поруки не існує. Але після ухвалення рішення Господарського суду Вінницької області від 19.02.2014 р. ПАТ «Державний ощадний банк України» направляє [PERSON] як поручителю повідомлення з пропозицією погасити кредитну заборгованість на загальну суму 1762024, 12 грн. Що стосується перебігу строку позовної давності, то відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, копію договору позивач отримала вперше у березні 2016 року, то перебіг строку позовної давності починається з березня 2016 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання в наявності підстав для задоволення позову, оскільки права позивача порушені відповідачем, а тому підлягають захисту. На переконання суду строк позовної даності позивачем не було пропущено, а відтак клопотання про його поновлення суд вважає безпідставним. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в сумі 640 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved