Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що заявник, [INFO], є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Куйбишевським районним бюро РАЦС м. Донецька 18.12.1964 року. В звязку з одруженням прізвище заявника «Капко» було змінено на прізвище «Цепота», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу I-НО №351756, виданим Київським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька 16.07.1996 року На даний час [PERSON] згідно з довідкою №529625355 від 25.08.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактично проживає за адресою: [INFO]. 10.08.2016 року мати заявника [PERSON], [INFO], померла, на день смерті проживала на тимчасово окупованій території в м. Донецьк, вул Артема, 144, кв. 14. Факт смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №464 від 10.08.2016 року, виданим КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Донецьк». На підставі вказаного лікарського свідоцтва Київським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецьк Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 16.08.2016 року було видано свідоцтво про смерть ДНР №034895, актовий запис №850. З метою належної реєстрації смерті своєї матері [PERSON] звернулась до Вінницького міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану, однак отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті №323 06-131 від 25.08.2016 року. Підставою такої відмови стало предявлення заявником документа, виданого на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що стало підставою звернення до суду. Заявник надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила заяву про встановлення факту задовольнити та встановити факт смерті її матері. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, при вирішенні питання покладалася на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява обгрунтована та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до п.8 ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної ресстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявник, [INFO], є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Куйбишевським районним бюро РАЦС м. Донецька 18.12.1964 року. В звязку з одруженням прізвище заявника «Капко» було змінено на прізвище «Цепота». Нині [PERSON] згідно з довідкою №529625355 від 25.08.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактично проживає за адресою: [INFO]. 10.08.2016 року мати заявника [PERSON], [INFO], померла, на день смерті проживала на тимчасово окупованій території в м. Донецьк, вул Артема, 144, кв. 14. Факт смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №464 від 10.08.2016 року, виданим КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Донецьк». Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними. якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків. А тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому мас безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до cm.cm. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип v своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v.Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, №142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved