Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - [PERSON] , та просила вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладання на нього обов`язків: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців; заборонити [PERSON] наближатись на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої особи - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] ввести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею строком на 6 місяців. Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Заявник [PERSON] та представник заявника - адвокат Деркач Т.Є., в судовому засіданні підтримали подано до суду заяву та просили видати обмежувальний припис стосовно кривдника - [PERSON] , мотивуючи свою позицію тим, що з 04 жовтня 1997 року заявник перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який припинено 15 березня 2005 року. Починаючи з 2001 року спільне життя подружжя стало нестерпним, оскільки її чоловік проявляв агресію відносно неї та її дітей, словесно ображав членів сім`ї, застосовував фізичне насильство, що стало підставою для приипнення шлюбу. Однак, незважаючи на розлученння, колишне подружжя та повнолітні діти, сини заявника, продовжують проживати в одній квартирі, кривдник робить їх життя нестерпним, висловлюється в їх бік нецензурною лайкою, обмежує заявника в доступі до кухні, визначає свій порядок користування приміщеннями в квартирі, у разі незгоди з його порядком застосовує фізичне насильство, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів, однак незважаючи на неодноразові звернення заявника кривдника лише раз притягнули до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, на разі продовжується розслідування кримінального провадження по факту нанесення заявнику тілесних ушкоджень, зважаючи на тривалість протиправної поведінки кривдника відносно неї особисто та її дітей, у заявника існують реальні побоювання щодо чинення кривдником фізичного насильства, тому просить застосувати заходи впливу до кривдника у спосіб, визначений у заяві про видачу обмежувального припису. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, оскільки у такий спосіб заявниця намагається обмежити його право на користування квартирою [ADDRESS] , що є єдиним житлом для нього, наголосив, що після припинення шлюбних відносин, між колишнім подружжям виникають конфлікти, пов`язанні з користування квартирою, яка складається з однієї жилої кімнати, яку займають дорослі діти заявника, в той час як він та заявниця вимушені проживати на кухні, така ситуація приводить до загострення відносин між ними, постійно виникають конфлікти та скандали, ініціатором яких виступає заявниця. [PERSON] не заперечує той факт, що дійсно заявниця регулярно звертається до правоохоронних органів, намагаючись довести його вину у конфліктах, що виникають між ними, внаслідок чого його було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак просить врахувати, що негативне відношення колишнього подружжя одне до одного носить тривалий характер та пов`язане з невирішеними питаннями житлового характеру. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що з 04 жовтня 1997 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну повнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 15 березня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації пакетів про розірвання шлюбу зроблено запис за №248. Згідно відомостей, які містить Ініформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 22 серпня 2016 року за [PERSON] на праві власності зареєстрована Ѕ частка в квартирі [ADDRESS] , іншими співвласниками кварти в рівних частках, по ј кожний, є [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18). Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу. Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення. Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - [PERSON] , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до потерпілої особисто психічного та фізичного насильства, а саме: виникнення між колишнім подружжям конфліктів на побутовому підгорнуті, висловлювання образ та погроз життю та здоров`ю заявника з боку кривдника, що створює нестерпну атмосферу в сім`ї та унеможливлює подальше спільне сумісне проживання. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. З метою доведення обставин чинення кривдником психологічного та фізичного тиску на заявника, до заяви про видачу обмежувального припису долучено диск CD-R разом із стенограмою відтворення звукозапису розмов між потерпілою та кривдником, на думку заявника, записані на диктофон розмови є беззаперечним доказом вчинення з боку кривдника психологічного насильства та висловлювання реальних погроз з його боку застосування фізичного насильства, разом з тим суд вважає, що долучений до справи доказ не відповідає вимогам статі 100 Цивільного процесуального кодексу України, крім того зафіксована на диску інформація не містить запису про особу, яка здійснювала запис, відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик, яким здійснено запис, не зафіксовано дата та час проведення запису, що фактично унеможливлює встановити причино-наслідковий зв`язок між інформацією отриманою у такий спосіб та її вплив на психоемоційний стан заявника. Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення датованою 06 жовтня 2020 року, оскільки на час розгляду даної справи відсутня інформація про вжитті заходи з розгляду цієї заяви та доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, при цьому сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення кривдником домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) (у застосуванні обмежувального припису відмовлено) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису. «Ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАПта КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , діти заявника, які в судовому засіданні підтвердили, що протягом тривалого часу між заявницею та [PERSON] виникають конфлікти та сварки, які приводять до застосування останнім психологічного та фізичного насильства відносно їх матері, однак покази свідків зводяться до висловлення власного відношення до [PERSON] , з яким вони перебувають у неприязних стосунках, мають негативні спогади про методи його виховання, які застосовувались до досягнення ними повноліття, свідки категоричного заперечують щодо спільного проживання з [PERSON] , який на їх думку має виселитись з квартири, що сприятиме припиненню конфліктів в сім`ї. Оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявником не доведено наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки заявником не конкретизовано, яким формам домашнього насильства піддавався заявник з боку кривдника, враховуючи той факт, що заявник наголошує щодо обставин виникнення конфліктів в їх сім`ї та застосування кривдником домашнього насильства відносно заявника та її дітей починаючи з 2001 року, однак ці обставини не доведено належними та допустимими доказами, при цьому суд враховує, що метою звернення заявника до суду є застосування до кривдника обмежень у праві користування житловим приміщенням, що не може бути вирішено при застосуванні обраного заявником способу захисту, який носить тимчасовий характер, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису. . Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим слід відмовити у видачі обмежувального припису. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed