Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ, третя особа: [PERSON] в якому просить: визнати недійсним договір, укладений між [PERSON] та Харківським національним університетом внутрішніх справ про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2014 року. В обґрунтування позову зазначила, що 15.07.2019 року на її адресу надійшла ухвала Харківського адміністративного окружного суду про відкриття провадження у справі та адміністративний позов Харківського національного університету внутрішніх справ (далі ХНУВС) до [PERSON] про стягнення витрат в сумі 48847,30 грн., пов`язаних з її утриманням у вищому навчальному закладі МВС України. З адміністративного позову вона дізналася про те, що 01.09.2014 року між ХНУВС та її донькою [PERSON] був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ. Її донька на день укладення договору була неповнолітньою. Як вбачається з договору графа про згоду батьків з умовами цього договору є незаповненою. Їй та чоловіку до останнього часу не було відомо про те, що їх донька підписувала зазначений договір. Про існування цього договору, його зміст та умови вона дізналася лише після відкриття провадження в адміністративній справі. Таким чином договір від 01.09.2014 року є незаконним, так як укладений з порушенням вимог чинного законодавства, тому має були визнаний недійсним. Крім того нею понесені витрати щодо сплати судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 1800,00 грн. Ухвалою суду від 02.08.2019 року провадження у справі відкрито. 20.08.2019 року відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що на сьогоднішній день [PERSON] [INFO] повнолітня, тому її мати є неналежним представником, оскільки вона представляє інтереси повнолітньої доньки без довіреності, а також без підтверджуючих документів, а саме адвокатського посвідчення. Ст. 257 ЦК України встановлено строк позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. [PERSON] досягла повноліття [INFO] , тобто саме з зазначеної дати почалась позовна давність звернення до суду. Таким чином на даний час сплив строк позовної давності. Проте, ані [PERSON] ані позивач не зверталися до суду з позовною заявою про визнання договору від 01.09.2014 року недійним, а [PERSON] продовжувала навчатися у ХНУВС, хоча відповідно до п. 6.13 Положення про вищі навчальні заклади МВС затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 14.02.2008 року № 62 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2008 року за № 193/14884 ВНЗ в особі ректора (начальника), з одного боку, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізничному транспорті, в особі начальника, з другого боку, та громадянином України, який зарахований на навчання до ВНЗ за державним замовленням, з третього боку, протягом місяця з дня зарахування на навчання укладається договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Типовий договір затверджений наказом МВС від 14.05.2007 № 150 «Про затвердження типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 29.05.2007 за № 547/13814, установлення правових відносин між курсантами ВНЗ, яким не виповнилося 18 років, і державою здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. У разі відмови від укладення договору (контракту) особа перемінного складу відраховується з ВНЗ. Натомість [PERSON] довчилася, у 2018 році отримала диплом бакалавра та була розподілена для подальшого проходження служби до ГУНП в Харківській області, де працювала до моменту звільнення з Національної поліції України за власним бажанням. Тільки після того, як ХНУВС звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] витрат, пов`язаних з навчанням, позивач звернулася до суду із позовом про визнання договору недійним. Протягом навчання [PERSON] , а саме в період з 18.08.2014 року по 23.06.2018 року батьки не оспорювали дійсність укладеного договору та не заявляли претензій другій стороні (університету), таким чином схвалювали укладений договір. Просили в задоволенні позову відмовити. Позивачка надала відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідач помилково зазначає, що вона є представником повнолітньої доньки [PERSON] та звернулася до суду в її інтересах без належних повноважень, таке твердження не відповідає дійсності. Звертаючись до суду з позовом вона діяла в своїх інтересах з метою запобігання додаткової відповідальності в разі задоволення адміністративного позову про стягнення витрат, пов`язаних з її утриманням у вищому навчальному закладі МВС України. Досягнення її донькою повноліття жодним чином не впливає на позовну давність за її позовною заявою. Вона не є стороною спірного договору, про його існування дізналася лише після надходження 15.07.2019 року на її спільну з [PERSON] домашню адресу ухвали Харківського окружного суду про відкриття провадження у справі. Їй до останнього часу не було відомо про те, що [PERSON] підписувала зазначений договір. Жодних повідомлень з ХНУВС про необхідність підписання чи схвалення цього договору вона не отримувала. На зборах батьків, які відбулися на початку першого року навчання [PERSON] їх повідомили про необхідність здати кошти на придбання пральних машин для курсантів. Отже перебіг позовної давності для захисту інтересів як субсидіарного боржника за договором розпочався 15.07.2019 року, тому позовна давність не сплила. Відповідач помилково зазначає, що вона нібито схвалила укладений її неповнолітньою донькою договір. З копії договору наданої ХНУВС до адміністративного суду, вбачається що договір датований 01.09.2014 року, отже 18.08.2018 року такого договору взагалі не існувало. Протягом місяця після того, як вона дізналася про укладення донькою договору вона заявила претензію іншій стороні договору, шляхом пред`явлення позову. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позов із зазначених у ньому підстав. Представник відповідача надав відзив та заяву с проханням розглядати справу за його відсутності. Третя особа позов підтримала та просила задовольнити. Суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи встановив наступні факти та дійшов висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 01.09.2014 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ та [PERSON] був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Договір трьохсторонній та підписаний ректором ХНУВС, начальником ГУМВС (УМВС, УМВСТ) в Харківській області та курсантом [PERSON] . Пунктом 2.3.6 Договору передбачено, що в разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у п. 3 Договору, відповідач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Відповідно до пункту 3.2 даного договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. Відповідно до пункту 4 даного договору визначено порядок відшкодування особою фактичних витрат на підготовку. Відповідно до ч. 7 ст. 18 ЗУ « Про міліцію » ( що діяв на момент укладення договору та угоди ), курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України , у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, чи в разі відмови від подальшого проходження служби, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку встановленому КМУ. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2019 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення суми. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні (частина перша статті 221 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. Судом встановлено, що донька позивача здобула освіту у ХНУВС, отримала диплом, в подальшому працювала в органах внутрішніх справ, була звільнена за власним бажанням, будь-яких претензій не пред`являла та виконувала його умови, тому вважається, що вона погодилась з умовами договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2014 року, умови договору виконані. Позивач не є стороною оспорюваного договору, на даний час її донька [PERSON] є повнолітньою. На момент укладення договору, (коли [PERSON] була неповнолітньою) позивач не заявляла претензій щодо недійсності правочину, її донька підписала договір, навчалася у вищому навчальному закладі, закінчила його та працювала органах внутрішніх справ. Позивач вказує, що їй не було відомо про існування договору до моменту надходження ухвали про відкриття провадження у адміністративній справі, однак з дане твердження позивача спростовується діями її доньки, яка підписала спірний договір та продовжила навчання у вищому навчальному закладі, таким чином прийняла його умови. Те, що вона нібито не повідомила своїх батьків про існування спірного договору належними докази не підтверджено. Судом не встановлено які права позивача були порушені під час укладання спірного договору. Посилання позивача на субсидіарну відповідальність не обґрунтовано, оскільки позов про стягнення суми за навчання пред`явлений тільки до [PERSON] , яка на даний час є повнолітньою та самостійно відповідає по зобов`язанням, які виникають відносно неї. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Щодо посилань представника відповідача про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 2-4 ст. 267 ЦК України, визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, підстав для застосування ст. 267 ЦК України, суд не знаходить.

Outcome: dismissed