Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 26.04.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області за актовим записом № 641. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалося у зв'язку із втратою взаємопорозуміння у сприйнятті різних проблем спільного життя. Позивач зазначає, що з 2008 року, сторони спільно не проживають та не ведуть спільне господарство, також не мають спільного бюджету, внаслідок чого шлюб фактично розпався. Спору щодо спільно нажитого майна, між сторонами немає. Позивач вважає, що їх шлюб із відповідачем існує лише формально, в звязку із чим просить його розірвати. При реєстрації розірвання шлюбу, просила залишити їй прізвище, обране нею під час реєстрації шлюбу - «Жупанова». В судове засідання позивач [PERSON], не зявилась, надала письмову заяву в якій просила справу розглянути у її відсутності та задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву в якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечив проти їх задоволення. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.04.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії І-АМ № 011796 (а.с.5). Причиною розладу в сім'ї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мають стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved