Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, в якій просить встановити факт належності [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], громадянці України, свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05 липня 1994 року №43667, зареєстровано і записане у реєстрову книгу за №7-3108. Подання заяви мотивує відмінністю в написанні імені заявниці у правовстановлюючому документі. Заінтересована особа - реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області згідно отриманого листа просить слухати справу за відсутності його представника. Представник заявниці звернувся до суду з зазвою про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає повному задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. 05 липня 1994 року [PERSON] та заявницею [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS] в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожній, що підтверджується матеріалами справи. [INFO] року померла [PERSON], у зв'язку з чим після неї відкрилася спадщина. У померлої було двоє дітей - заявниця, донька [PERSON], та син [PERSON], які згідно ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги майна померлого. [PERSON] відмовився від спадщини на користь заявниці. Враховуючи, що ані заявниця, ані її матір за життя права на нерухоме майно не зареєстрували, заявниця була вимушена оформлювати спадщину після покійної матері в судовому порядку. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2014 року за [PERSON] було визнано право власності на ? частку спірної квартири, як за спадкоємцем першої черги після смерті її матері. Витягом з державного реєстру від 21.11.2014 року підтверджується, що право власності на ? частку квартири, що успадкована заявницею після матері, дійсно зареєстроване в державному реєстрі на підставі судового рішення. Право на другу половину квартири (1/2 частка), що за свідоцтвом про право власності на житло від 05.07.1994 року належить заявниці, так і не зареєстроване в державному реєстрі через те, що у паспорті заявниці написання імені відрізняється від написання імені в правовстановлюючому документі (свідоцтві про право власності від 05.05.1994 року): у паспорті ім'я записане як «[PERSON]», а у правовстановлюючому документі як «[PERSON]», що підтверджується матеріалами справи . З рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21.11.2014 року за №17395898 вбачається, що така суперечливість стала підставою для відмови у реєстрації права власності. Таким чином вбачається, що у зв'язку з допущенням помилки у написанні імені заявниці, вона позбавлена у позасудовому порядку зареєструвати своє право на належне їй майно і станом на сьогодні, згідно відомостей державного реєстру, їй належить лише ? частка квартири, на яку згідно судового рішення за заявницею визнано право власності в порядку спадкування після матері. Встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне заявниці для проведення державної реєстрації права власності належним чином через органи реєстраційної служби України. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно положень ст. ст. 316-317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частиною 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Outcome: approved