Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області та [PERSON] про тлумачення заповіту [PERSON], посвідченого 14.05.2015 року секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON], яким [PERSON] заповідав позивачу, зокрема, квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що [PERSON] був власником вказаного обєкта нерухомості та заповідав його позивачу. Однак у заповіті, посвідченому 14.05.2015 року секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON], зазначено, що [PERSON] заповідав позивачу не квартиру, а житловий будинок за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Щасливе, вул. Блакитна, будинок 18/2. Після смерті [PERSON] позивач своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], але 09.10.2017 року цим нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в частині вказаного обєкта нерухомості з посиланням на те, що відповідно до наданих позивачем правовстановлюючих документів [PERSON] був власником саме квартири, а не будинку за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Щасливе, вул. Блакитна, будинок 18/2. Зважаючи на різницю у нормативно-правовому визначенні понять житлового будинку та квартири як обєктів житла, нотаріус прийшов до висновку про відсутність у заповіті [PERSON] розпорядження щодо належної йому квартири. Крім того, із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса звернулась також рідна сестра [PERSON] [PERSON] Зважаючи на вказані обставини, посилаючись на ст. ст. 213, 1256 ЦК України, позивач просила суд ухвалити рішення про тлумачення спірного заповіту таким чином, що справжня воля [PERSON] була спрямована на заповідальне розпорядження на користь позивача належною йому квартирою № 2 у будинку № 18 по вул. Блакитній в с. Щасливе Оріхівського району Запорізької області.. Ухвалою суду від 13.12.2017 року відкрито провадження у справі за правилами цивільного судочинства, що були чинними до 15.12.2017 року. 11.01.2018 року відповідач [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] (треті особи Щасливська сільська рада Оріхівського району Запорізької області та приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON]Л.) про визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого 14.05.2015 року секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON] з тих підстав, що він був посвідчений з істотними порушеннями порядку складання та посвідчення заповітів. Зокрема, зустрічний позов обґрунтовується тим, що заповіт посвідчений посадовою особою, на яку рішенням відповідного органу місцевого самоврядування не було покладено вчинення нотаріальних дій, у заповіті відсутні відомості про реєстраційний номер облікової картки заповідача [PERSON] як платника податків, не зазначено, що заповідач [PERSON] мав поганий зір і внаслідок цього не мав змоги власноруч скласти та навіть прочитати спірний заповіт, і взагалі заповіт складений на користь особи, яка була сторонньою та малознайомою для заповідача, що викликає сумнів до дійсній добровільні волі [PERSON] на складання саме такого заповіту. Крім того, одночасно [PERSON] надала письмовий відзив на первісний позов, проти якого повністю заперечувала, посилаючись на те, що вимогою про тлумачення заповіту [PERSON] шляхом ототожнення понять житлового будинку і квартири [PERSON] фактично просить суд змінити зміст вказаного заповіту, що заборонено законом. Метою тлумачення заповіту є зясування того, що в ньому дійсно виражено, а не виправлення неточностей і помилок, допущених при його складанні. 20.03.2018 року у звязку з тривалим перебуванням судді Щербань Л.С. у стані тимчасової непрацездатності був проведений повторний автоматичний розподіл справи, за результатом якого справа була передана для подальшого розгляду судді Гуцал О.П. Ухвалами суду від 21.03.2018 року було прийняте рішення про продовження розгляду справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання за правилами ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року, а також про обєднання первісного та зустрічного позовів в одне провадження. В ході підготовчого провадження судом були вчинені необхідні для розгляду справи по суті дії в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України: отримані письмові заяви учасників по суті справи, залучені надані учасниками докази та витребувані докази за клопотанням учасників, викликані свідки. Зокрема, 08.05.2018 року до суду надійшла письмова відповідь [PERSON] на відзив [PERSON] на первісну позовну заяву, в якій [PERSON] висловила незгоду з доводами відповідача й наполягала на своїх вимогах, посилаючись на те, що при складанні спірного заповіту дійсно було допущено помилку, яка стає на заваді вірного розуміння дійсної волі заповідача, яка насправді полягала у розпорядженні на випадок смерті наявним у заповідача нерухомим майном (житлом), розташованим за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Щасливе, вул. Блакитна, 18/2. На думку позивача за первісним позовом, зазначення у заповіті обєкту житла як «будинок 18/2» слід тлумачити саме «квартира № 2 у будинку № 18», оскільки іншого обєкту житла у власності заповідача не було, і тому помилка у найменуванні обєкту житла не може бути підставою для зміни дійсної волі заповідача. Також 25.06.2018 року до суду надійшов письмовий відзив [PERSON] на зустрічний позов, який вона не визнала, посилаючись на те, що спірний заповіт був посвідчений уповноваженою особою секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON], що підтверджується її посадовою інструкцією. Крім того, на думку відповідача за зустрічним позовом, останній ґрунтується на недостовірних відомостях про стан здоровя заповідача (насправді, незважаючи на вік та хворобу зору, він мав змогу самостійно читати та писати текст), ступінь участі сторін у догляді за заповідачем (насправді [PERSON] самоусунулась від допомоги брату й навіть не брала участі у витратах на його поховання, а сам заповідач ставився до [PERSON] як до онуки, і саме через це вирішив заповідати своє майно їй). Також [PERSON] послалась на те, що фактично підстав для неоднакового розуміння тексту спірного заповіту немає, оскільки очевидним, на її думку, є те, що [PERSON] в силу свого віку не приділяв увагу розмежуванню юридичних понять «квартира в будинку» та «будинок в цілому», і просто зазначив адресу, за якою проживає. Ухвалою суду від 30.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та у відповіді на відзив відповідача на первісний позов. Проти зустрічного позову заперечували повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві. Також позивач повідомила, що її бабуся проживала з [PERSON] однією сімєю і з того часу у неї із заповідачем склались теплі стосунки. Вона особисто доглядала за ним, тоді як відповідач [PERSON] приїжджала лише коли було потрібно їй, брату не допомагала. Приблизно за два роки до смерті [PERSON] сказав, що буде складати заповіт. Він не був сліпим, сам вирішував свої проблеми, і мав дійсний намір заповідати своє майно позивачу. Тому помилки в заповіті не повинні бути причиною порушення її прав як спадкоємця. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала раніше подані нею письмові заяви по суті справи. Додатково пояснила, що була з братом у добрих стосунках, спілкувалась з ним щотижня, але про складання заповіту він нічого не розповідав. У 2002-2003 роках брату робили операції на очах, після яких в нього помутніло в очах, він не міг самостійно читати й писати. Про смерть брата вона дізналась від [PERSON], яка організовувала похорони, однак за кошти, які були накопичені померлим [PERSON] [PERSON] була присутня на похоронах. Представник відповідача в судовому засіданні також підтримала раніше подані її довірителем письмові заяви по суті справи, та покладені в основу цих заяв доводи. Представник Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області первісний позов підтримала, проти зустрічного позову заперечувала повністю, пославшись на те, що первісний позивач дійсно доглядала за [PERSON], який сліпим не був, а спірний заповіт складений та посвідчений з дотримання відповідних вимог законодавства. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] за життя належало одноосібно на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартира у чотирьохквартирному житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами загальною площею 26,1 кв.м за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 01.09.2009 року виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі рішення зазначеної ради від 26.05.2009 року № 30. 14.05.2015 року секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON] був посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 04, в якому зазначено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що належний йому на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: село Щасливе, вулиця Блакитна, будинок 18/2 Оріхівського району Запорізької області, та належну йому на праві власності земельну ділянку (пай) в розмірі 7,25 га державний акт на право приватної власності на землю серія ЗП № 007365, що знаходиться на території Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, він заповідає [PERSON]. Крім іншого, у цьому заповіті зазначено, що він записаний секретарем Щасливської сільської ради [PERSON] зі слів самого заповідача за зачитаний вголос двома свідками і заповідачем у присутності свідків. В подальшому, у звязку з обєднанням територіальних громад, Рішенням Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 29.12.2016 року № 03 Щасливська сільська рада Оріхівського району Запорізької області була реорганізована шляхом приєднання до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, а остання стала її правонаступником. 15.02.2017 року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 379380, виданим виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області 17.02.2017 року. У звязку із смертю [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому квартиру та земельну ділянку. 17.03.2017 року позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] 04.07.2017 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець другої черги. Факт того, що [PERSON] є рідною сестрою померлого [PERSON] підтверджується Посвідкою про народження № 1501228 та Свідоцтвом про одруження серії ІІ-ЯР № 064113, з яких випливає, що дівоче прізвище позивача за первісним позовом було «Палій», а після одруження позивача прийняла прізвище чоловіка «Шиманська». 09.10.2017 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, с. Щасливе, вул. Блакитна, будинок 18/2. В той же день приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] ухвалила постанову про відмову [PERSON] у видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину, пославшись на те, що спадкоємцем не було надано жодного правовстановлюючого документу, що посвідчував би право власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок за вказаною у заповіті адресою, оскільки надані нотаріусу документи підтверджують право власності [PERSON] лише на квартиру у житловому будинку за цією адресою, тоді як житловий будинок та квартира є різними обєктами права власності і не можуть ототожнюватись. Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість первісного позову у цій справі, суд виходить з такого. Заповітом, відповідно до положень\~статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до положень\~статті 213 ЦК України,\~зміст правочину може бути юридично розтлумачений. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб'єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Особливості тлумачення заповіту викладені у\~статті 1256 ЦК України. Згідно\~статті 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до\~статті 213 ЦК України. Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада\~\~\~2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене\~\~неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом\~\~заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.\~\~ При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Зазначена правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 року у аналогічній за правовою природою цивільній справі №\~335/9398/16-ц. Як правильно зазначено у постанові приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 09.10.2017 року про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, поняття «житловий будинок» та «квартира» мають чітке нормативно-правове визначення (статті 380 та 382 ЦК України відповідно). Суд відхиляє\~доводи первісного\~позивача та\~її представника\~про те,\~що зазначення\~у заповіті\~обєкту житла\~як «будинок\~18/2»\~слід тлумачити\~саме «квартира\~№ 2\~у будинку\~№ 18»,\~оскільки за наявності загальноприйнятого і навіть нормативного визначення цих понять вони не можуть тлумачитись як тотожні чи взаємозамінювані. З огляду на це, неточності та помилки у тексті заповіту [PERSON] щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей\~213,\~1256 ЦК України, оскільки це призвело б до зміни змісту заповіту. Вирішуючи питання законності та обґрунтованість зустрічного позову [PERSON], суд виходить з такого. Частиною першою та\~\~другою\~статті 1257 ЦК України\~передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частин першої-третьої\~статті 1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчувати заповіти можуть уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі Інструкція № 3306) у редакції, чинній на час складання оспорюваного заповіту, визначено порядок посвідчення заповіту. Відповідно до п. 1.2 розділу 1 Інструкції № 3306 нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Судом встановлено, що спірний заповіт [PERSON] був посвідчений секретарем Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області [PERSON], яка була обрана на цю посаду рішенням вказаного органу місцевого самоврядування № 04 від 17.10.2013 року. Разом з цим, за повідомленням Відділу архіву та цивільного захисту населення Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області від 15.08.2018 року (вих. № 15-05/С-29-1), в протоколах засідань сесій та виконавчого комітету Щасливської сільської ради за 2013-2015 роки відомості про покладення на посадових осіб ради обовязків посвідчувати нотаріальні дії відсутні. Учасниками справи також не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що на момент складання спірного заповіту вчинення нотаріальних дій у с. Щасливе було покладено саме на секретаря місцевої ради [PERSON] Факт того, що Щасливська сільська рада не ухвалювала окремого рішення з цього питання, підтвердила й сама [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка. При цьому, суд відхиляє посилання [PERSON] та її представника на посадову інструкцію секретаря Щасливської сільської ради як документ, що підтверджує уповноваження [PERSON] на вчинення нотаріальних дій, оскільки цією інструкцією на секретаря ради покладено не вчинення нотаріальних дій, а забезпечення їх виконання, що не є тотожними поняттями. Крім того, посадова інструкція була затверджена Щасливським сільським головою, тоді як за змістом п. 1.2 розділу 1 Інструкції № 3306 питання про покладення на певну посадову особу повноважень на вчинення нотаріальних дій має бути вирішено безпосередньо органом місцевого самоврядування шляхом ухвалення відповідного рішення. За відсутності рішення Щасливської сільської ради Оріхівського району про покладення на [PERSON] повноважень на вчинення нотаріальних дій суд приходить до висновку, що спірний заповіт був складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, а тому є недійсним та не може породжувати правові наслідки. На такій правовій позиції ґрунтується, зокрема, постанова КЦС ВС від 30.01.2019 року у аналогічній за правовою природою цивільній справі № 515/2177/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги наведену правову позицію, суд виходить з того, що доводи учасників справи щодо інших обставин складання та посвідчення спірного заповіту, а саме участі у цьому свідків, стану здоровя заповідача [PERSON], його стосунків з кожною із сторін, поведінки сторін у питанні догляду за заповідачем за його життя, а також досліджені на підтвердження чи спростування цих доводів показання свідків [PERSON], [PERSON], та медична документація щодо стану здоровя [PERSON], безпосереднього відношення до предмету первісних та зустрічних вимог не мають і викладених вище висновків суду не спростовують. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved