Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що [INFO] померла мати Позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого 01.08.2012 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Спадкоємцями за законом [PERSON] є доньки [PERSON] та [PERSON] . Після померлої [PERSON] залишилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Позивач звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., робоче місце нотаріуса розташоване за адресою: [ADDRESS] , для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом була заведена спадкова справа № 55/2012, але в видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності на спадкове майно. Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] виданого 20.09.1993 виданого Орендним підприємством «Запоріжбуд» за [PERSON] (спадкодавцем) було оформлено право приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Вищезазначене свідоцтво було зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 273 за № 38217 від 21.10.1993. на час виникнення права власності у спадкодавця на спірне спадкове майно, а саме у 1993 році, були відсутні нормативно-правові акти, які б пов`язували б виникнення права власності на квартири з державною реєстрацію. Державна реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно була проведена відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час набуття права власності, що підтверджується реєстраційним написом здійсненим ЗМБТІ в свідоцтві на право власності та внесення запису про право власності до реєстрової книги, а відтак, враховуючи вищевикладене, спадкодавець мав право власності на вищезазначене майно. яке перейшло до [PERSON] , як до спадкоємця. Відповідач у судове засідання не з`явилась. 17.02.2020 до суду надала заяву про розгляд справи без її присутності. Проти задоволення позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно не заперечує. Ухвалою суду від 21 січня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. При розгляді спору судом досліджено також спадкову справу, копії якої витребовувались судом. Із матеріалів спадкової справи встановлено, що [PERSON] є єдиною особою, яка звернулась з заявою про прийняття спадщини, оскільки [PERSON] (донька померлої) [INFO] відмовилась від обов`язкової частки у спадщині. За свого життя [PERSON] залишила [INFO] заповіт, за ким у разі її смерті, залишила належну їй квартиру у [ADDRESS] [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2019 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Дослідивши надані сторонами докази суд встановив: [INFO] відкрилась спадщина після померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На час смерті їй та її дочці [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.09.1993 належить квартира [ADDRESS] . Таким чином, на час смерті спадкодавцю на праві власності належало 1/2 частка квартири, яка є предметом спору. Надаючи правову оцінку правовідносин які склались між сторонами суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню Ст. 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Аналогічна правова позиція викладена у Постанові касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року по справі № 521/16365/15. Враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги та не заперечила проти їх задоволення, враховуючи наявність заповіту [PERSON] на користь [PERSON] , також Позивачем доведено належність майна, яке є предметом спору, саме спадкодавцеві і неможливість захистити свої права у позасудовому порядку шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право власності в порядку спадкування. На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved