Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що рішенням Тячівського районного суду від 20.01.2015 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано і визначено місце проживання їхньої доньки [PERSON] [INFO] разом з нею. Наданий час вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, а відповідач сплачує аліменти на утримання дитини. З липня 2013 року [PERSON] не бачиться з донькою, не цікавить її вихованням та станом здоров'я. Донька його навіть не впізнає та сприймає її теперішнього чоловіка [PERSON] як рідного батька. Її чоловік є громадянином Словацької Республіки, тому вони запланували тимчасову поїздку до країни, де він народився, щоб познайомити дітей з його родичами та влаштувати їм відпочинок. Однак, відповідач відмовився надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та тимчасового виїзду дитини за кордон у її супроводі не навівши ніяких вагомих аргументів своєї відмови. Єдина причина такої відмови це їхні неприязні відносини. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився. Надіслав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги не визнає. Представники органу опіки та піклування та Тячівського РВ ГУ ДМС в Закарпатській області у судове засідання не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають доньку [PERSON] [INFO], яка знаходиться на утриманні позивачки. Це стверджується свідоцтвом про народження дитини, довідкою Тересв'янської селищної ради та актами обстеження матеріально-побутових умов. [PERSON] турбуючись про виховання та утримання доньки має бажання та можливість виїхати з нею за кордон, де зможе забезпечити їй відпочинок. Однак отримати згоду на виготовлення доньці дитячого проїзного документу для виїзду за кордон від її батька не може, оскільки той безпричинно відмовляється. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон для зустрічі із родиною свого вітчима, розширення її світогляду та кругозору, відпочинку і оздоровлення повністю узгоджується з її правами та обов'язками покладеними на неї Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини, і ніяким чином не порушує права та не позбавляє можливості виконувати свої обов'язки щодо доньки відповідача. З приписів ст. 313 ЦК України убачається, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Орган опіки та піклування, в особі Тячівської РДА, вирішив надати дозвіл [PERSON] на виготовлення дитячого закордонного паспорту для малолітньої [PERSON] [INFO], і на тимчасові виїзди дівчинки за кордон на відпочинок та оздоровлення без згоди батька [PERSON], мешк. [ADDRESS]. При розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України. Позовні вимоги заявлені саме в інтересах дитини і у зв'язку з цим вони підлягають задоволенню. Жодних доказів того, що надання дозволу на виготовлення дитячого закордонного паспорту та виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її або його права відповідач суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачці слід надати дозвіл на виготовлення паспорта для виїзду дитини за кордон та на виїзд дитини до Словацької Республіки, Республіки Білорусь, Чеської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Російської Федерації та Угорщини. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судовий збір у сумі 640 грв. Тому,

Outcome: approved