Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у якому зазначила, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року стягнуто з [PERSON] на її користь 95\~830 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 958,30 грн., а всього 96\~788,30 грн. Рішення набрало законної сили 04.11.2014 року. 27.11.2014 року державним виконавцем ДВС Бердянського управління юстиції Запорізької області відкрито виконавче провадження. [PERSON] було надано строк до 03.12.2015 року для добровільного виконання рішення суду, але останній не оплатив заборгованість у встановлений строк, а направив їх на депозитний рахунок ВДВС у наступному порядку: 17.12.2014 року 12181,82 грн.; 29.12.2014 року 3037,32 грн.; 23.03.2015 року 363,64 грн., 24.04.2015 року 80\~181,82 грн.; 08.05.2015 року 1023,73 грн. Постановою державного виконавця від 20.05.2015 року виконавче провадження закінчено. Посилаючись на ст. ст. 15, 509 ч.ч. 1,2, 599, 625 ЦК України, ст. 61 ч. 3 ЦПК України зазначила, що вона понесла втрати в звязку з простроченням виконання грошового зобовязання, тому просила стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 32\~591,63 грн., а також 3% річних від простроченої суми - 1195,55 грн., а всього 33787,18 грн. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, оскільки рішенням Бердянського міськрайонного суду від 22.10.2014 року встановлено розмір завданої позивачу шкоди і вона була стягнута з відповідача, що виключає застосування ст. 625 ЦК України. Заборгованість за вказаним рішенням стягнуто як аванс за договором купівлі-продажу, який був зазначений в доларах США, а тому індекс інфляції не може бути застосований тільки для боргу, який визначений у гривнях. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Дана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року, яка в силу ст. 360 -7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 04.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 95\~830 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 958,30 грн., а всього 96\~788,30 грн. (а.с.8-9). Згідно повідомлення в.о. начальника ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області від 14.05.2015 року на депозитний рахунок відділу від боржника [PERSON] надійшли грошові кошти на користь стягувача [PERSON] у наступному порядку: 17.12.2014 року 12181,82 грн.; 29.12.2014 року 3037,32 грн.; 23.03.2015 року 363,64 грн., 24.04.2015 року 80\~181,82 грн.; 08.05.2015 року 1023,73 грн. (а.с.10). Таким чином, позивач звернувся з позовом до суду в звязку тим, що рішення Бердянського міськрайонного суду від 22 жовтня 2014 року не виконано відповідачем в добровільному порядку, а виконувалось в примусовому порядку на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» в період з 03.12.2015 року по 08.05.2015 року. Спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, які врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). За таких обставин відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої ст. 625 ЦК України і в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed