Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вище вказаним позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що 23 вересня 1999 року вона уклала шлюб з [PERSON]. Від шлюбу в них народилося троє дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Подружнє життя в них не склалося. Відповідач зловживав та зловживає спиртними напоями і будучи у нетверезому стані чинить сварки, дебоші, піднімає на неї руку. Свідками такої поведінки є їхні діти, які дуже боляче все це переносять. Вона не працює, бо займається дітьми та домашнім господарством, а відповідач хоча також офіційно не працює, але отримує за свою роботу певні гроші, частину з яких переводить на горілку та сигарети, а її звинувачує в тому, що він змушений годувати як її так і їхніх дітей. Відповідач даючи гроші на сім'ю, потім все це випом'яне. Їй також приходиться добре працювати на полі та по господарству, щоб діти, в тому числі і відповідач, мали що з'їсти та одягнутися. Вона як могла все це терпіла для збереження сім'ї, але їй вже набридло так жити, постійно боятися приходу п'яного чоловіка, в якого завжди є до неї претензії та звинувачення, вона хоче жити в спокої та мирі, виховувати дітей в любові і знати, що вони не будуть бачити вічно п'яного батька та боятися його крику, тому змушена звернутися до суду із позовом про розірвання шлюбу. Сторони в судове засідання не з?явилися, однак в матеріалах справи маються заяви сторін про розгляд справи у їх відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 23.09.1999 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Нагуєвицькій сільській раді Дрогобицького району Львівської області, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, що підтверджуються платіжними дорученнями. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved