Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про вселення та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19 березня 2002 р., виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради позивачці на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Позивачка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 21.12.1970 року. Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 35,5 кв. м, загальною площею 52,4 кв. м. 04 липня 2007 року позивачка подарувала дану квартиру своїй доньці [PERSON], яка зараз перебуває за кордоном. [PERSON] зареєструвалася в квартирі в 2010 році, а також зареєструвала свого сина, онука позивачки, відповідача по справі - [PERSON]. Позивачка стверджує, що [PERSON] чинить їй перешкоди в проживанні в квартирі, вигнав її з квартири та викинув її речі. В зв'язку з чим, позивачка вимушена проживати у своїх знайомих. Позивачка є людиною похилого віку, страждає на серцеві захворювання, а тому дії відповідача причинять їй моральні страждання. Так, вона вимушена проживати у своїх знайомих, що порушує її житлові права. Розмір моральної шкоди вона оцінує у розмірі 10000 гривень. Позивачка також стверджує, що вона зверталась до Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із заявою про прийняття заходів до відповідача, але їй рекомендували звернутись до суду. На підставі викладеного, позивачка просить вселити її, [PERSON] до квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача, [PERSON], [INFO], на її користь моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона постійно проживала у квартирі [ADDRESS], однак інколи залишалась ночувати з сім'єю свого сина [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Однак останні роки її взаємовідносини з онуком погіршились, він почав створювати їй перешкоди у користуванні квартирою, постійно з нею конфліктував. Деякий час вона змірювалась з цією ситуацією, однак, останнім часом онук взагалі її перестав пускати до квартири. Позивачка також не визнала заявлені позовні вимоги [PERSON], оскільки вона не проживала в квартирі саме у зв'язку з діями відповідача [PERSON]. При цьому, вона не змінювала своє місце проживання та проживала в квартирі, але їй постійно створював перешкоди в цьому відповідач. [PERSON] звернулась з самостійними вимогами до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Так вищевказані позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з квітня 2014 року по теперішній час, в квартирі не мешкає, що підтверджується актом від 26.10.2015 року. На підставі ч. 2 ст. 405 ЦПК України, [PERSON] просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS]. Представник [PERSON], а також [PERSON] - адвокат Бороган В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] вважаючи їх необґрунтованими, та, в свою чергу, просив задовольнити позов [PERSON] Так, він вважає, що позивачка втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживала в квартирі [ADDRESS] більше одного року. Він також посилається на те, що позивачка мала на праві приватної власності квартиру квартирі [ADDRESS], яку подарувала своєму синові [PERSON] за декілька днів до подання вищевказаного позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно залишити без задоволення, на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 21.12.1970 року. Вищевказана квартира належала позивачки на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19 березня 2002 р., виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради позивачці. 04 липня 2007 року позивачка подарувала дану квартиру своїй доньці [PERSON], яка є сьогодні її власником. В вищевказані квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], а також відповідач [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] постійно проживає за кордоном, а в квартирі фактично проживали [PERSON] та [PERSON] [PERSON] стверджує, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з квітні 2014р., при цьому посилаючись на акт від 26.10.2015 року. (а.с. 62) Суд вважає, що даний акт не має значення для вирішення спірних правовідносин, оскільки в ньому лише міститься підписи свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] які підтверджуються факт, що [PERSON] не проживає в квартирі з квітня 2014р., без вказівки на підстави складення даного акту. Допитаний в судовий засіданні свідок [PERSON] дійсно підтвердив факт, що останні рік він не зустрічався з [PERSON] в будинку, при цьому, від [PERSON] він дізнався, що позивачка в квартирі не проживає. Допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] постійно проживала в квартирі [ADDRESS]. Вони неодноразово відвідували [PERSON] у її квартирі, спілкувались з нею. Свідки пояснили, що [PERSON], останнім часом, став створювати перешкоди у проживанні [PERSON] в квартирі, не давав їй можливості користуватись приміщеннями загального користування - туалетом, кухнею, а також, інколи [PERSON] не мала можливості відкрити квартиру, у зв'язку з чим, залишалась у них. При цьому, [PERSON] було соромно за поведінку свого онука, у зв'язку з чим, вона тільки через деякий час повідомила, що він її виганяє з квартири. Суд, проаналізувавши показання свідків, приходить до висновку що відсутні докази того, що [PERSON] не проживала квартирі [ADDRESS] більше одного року без поважних причин. При цьому, суд критично ставиться до показання свідка [PERSON], оскільки вони суперечать показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також іншим матеріалам справи. Так в процесі судового засіданні судом були вивчені матеріали, які перебувають у Суворовському відділі поліції, з яких вбачається, що [PERSON] 15.07.2015 р. та 30.08.2015р. зверталась до Чергової частини Суворовського РВ щодо неправомірних дій онука [PERSON], який її не впускав в квартиру. Судом також були вивчені матеріали ЖЄО № 19818 від 11.07.2015р., з яких вбачається, що [PERSON] зверталась з проханням вжити заходи до [PERSON], яка 11.07.2015 р. за місцем мешкання по [ADDRESS] вчинила дебош. При цьому, у вищевказаних матеріалах [PERSON], в своїх поясненнях дійсно вказувала на проживання її двома адресами, а саме: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] була власником квартири [ADDRESS], а тому мала право проживати в ній. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила той факт, що інколи залишилась в квартирі [ADDRESS], але це було пов'язано з метою надання допомоги сину [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши у сукупності надані докази, проаналізувавши показання сторін та свідків, суд вважає, що відсутні докази того, що [PERSON] не проживала в квартирі [ADDRESS] більше одного року без поважних причин. В зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно залишити без задоволення. Суд також вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен право на житло. Ніхто не може буди примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачка має право користуватись квартирою, а тому, вона повинна бути вселена до квартири. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для її відшкодування, які передбачені ст. 23, 1167 ЦК України.

Outcome: partial