Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], в якій просила позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до його доньки [PERSON], [INFO] та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ј частки від заробітку відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 21.08.2004 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 05.07.2013 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, викликане розходженням поглядів на сімейні відносини та обов'язки з ведення спільного господарства. На момент народження дитини шлюбні відносини між сторонами фактично вже були припинені, вони разом не проживали. З народження і по теперішній час донька проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач цікавості до навчання та виховання доньки не має, зв'язків не підтримує. [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] з проханням надати матеріальну підтримку або придбати необхідні для дитини речі, однак відповідач їх повністю ігнорує. Таким чином, відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину. 23.05.2018 року [PERSON] надав нотаріально засвідчену заяву про відмову від батьківських прав на доньку та надав згоду на позбавлення його батьківських прав. У червні 2018 року позивач звернулась до Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чугуївської міської ради із заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON], яка надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] Виходячи з вищевикладеного, позивач вважає, що відповідач без поважних причин не забезпечує харчування, медичного догляду та лікування доньки, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною, тому позивач вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо [PERSON] та стягнення на її утримання аліментів. Більш того, відповідач підтвердив свою байдужість до дитини, підписавши заяву про відмову від батьківських прав та згоду на позбавлення його батьківських прав. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області [PERSON] також не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який 05.07.2013 року розірвано, про що надано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.07.2013 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилась дитина - донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Чугуєву Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області 12.04.2006 року. Відповідно до довідки №0310-33/2068 від 13.06.2018 року [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Згідно з актом обстеження умов проживання від 22.06.2018 року, умови для проживання [PERSON] задовільні. З довідки, виданої 18.06.2017 року директором ОСББ «Рєпінське», слідує, що дитина проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні, умови проживання гідні. За інформацією Чугуївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 ім. І.Ю. Рєпіна, наданою 25.05.2018 року за №01-26, [PERSON] навчається у Чугуївській ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 ім. І.Ю. Рєпіна з 1-го класу. За цей період мати [PERSON] відвідувала регулярно батьківські збори, цікавилась успіхами доньки у навчанні, тримала зв'язок з класним керівником, також надає допомогу [PERSON] у виконанні домашніх завдань, намагається урізноманітнювати дозвілля дівчинки (екскурсії, походи), бере участь у позакласному житті класного колективу. Батько [PERSON] за цей період школу не відвідував, успіхами у навчанні не цікавився, класний керівник з батьком [PERSON] не знайома. 23.05.2018 року [PERSON] склав заяву, засвідчену 23.05.2018 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сіухіним І.І., про відмову від батьківських прав на доньку [PERSON], [INFO], проти позбавлення батьківських прав відносної неї не заперечував. 26.06.2018 року, розглянувши заяву [PERSON], вивчивши надані документи, Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області винесла рішення №8/1 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої доньки [PERSON] 13.07.2018 року виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області також було винесене рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої доньки [PERSON] за №173. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, крім того зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частина 4 ст. 155 СК України передбачає покладання на батьків відповідальності, встановленої законом, за ухилення їх від виконання батьківських обов'язків. Зі змісту цієї статті слідує, що батьки вважатимуться такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров`я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. У зв'язку з цим підставою для відповідальності батьків є лише їх ухилення від виконання батьківських обов'язків, що включає наявність вини. Відповідно до діючого сімейного законодавства до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, передбачено застосування таких правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальність, зокрема позбавлення батьківських прав. Стаття 164 СК України передбачає підстави позбавлення батьківських прав. Мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ч. 1 п. 2 зазначеної статті). Таким чином, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Згідно з п. 16 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за №3 від 30.03.2007 року - особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце тоді, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення від виконання батьками обов'язків по вихованню дитини це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особи мають реальну можливість виконати обов'язки, але не вчиняють відповідних дій. Судом було встановлено, що відповідач, маючи можливість виконувати свої обов`язки батька по відношенню до доньки не вчиняє будь-яких дій, ні усно, ні письмово не спілкується з дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, не надає матеріальної допомоги, не турбується про її фізичний та духовний розвиток. Таким чином, оскільки відповідач не переймається станом здоров`я своєї малолітньої дитини, ухиляється від виконання своїх обов'язків, передбачених законом, по її вихованню та матеріальному утриманню, добровільно відмовився від батьківських прав та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд приходить до висновку щодо необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав і не бачить підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки в даному конкретному випадку виявив та оцінив позитивний результат у майбутній долі [PERSON], і вважає, що таким чином та в такий спосіб будуть захищені права та інтереси дитини. Позивачка буде мати можливість користуватися певними пільгами встановленими в такому випадку їй державою і створювати всі необхідні умови для виховання, утримання своєї дитини (мати державну допомогу, пільгові відпустки, тощо). Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 180 СК України наголошує, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Стаття 141 СК України, встановлює рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини та стверджує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Зі статті 181 СК України слідує, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 СК України зазначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмiр алiментiв на одну дитину не може бути меншим, нiж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Що ж до максимального розмiру алiментiв, який стягуються з боржника, то вiдповiдно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» - вiн не повинен перевищувати 50 % заробiтної плати цiєї особи, а у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей - 70%. Зі змісту вищенаведеного та аналізу зазначених статей слідує, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема, матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, відомості про наявність інших осіб, які знаходяться на його утриманні та на яких сплачує аліменти, не надав. Виходячи з предмету спору, суд вважає доведеним той факт, що малолітня [PERSON] проживає разом із позивачем, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач на утримання дитини, тому у сукупності наведених обставин, з урахуванням положень ст. 84 СК України, є підстава для стягнення аліментів. Суд, зважаючи на вимоги [PERSON], визначає розмір аліментів на утримання дитини в частці від доходу її батька. При цьому суд роз'яснює, що спосіб стягнення аліментів, визначений судом, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Враховуючи рівний обов'язок батьків щодо утримання дитини, а також виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991, яка визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, те, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд вважає за необхідне роз'яснити, сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави у розмірі 768,40 грн., сплачену суму судового збору за вимогою про позбавлення батьківських прав у розмірі 704,80 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved