Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в грудні 2018 р. до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- будинком [ADDRESS] Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 29.03.2019р. головуючого суддю - Польську М.В. Позивач в судовому засіданні підтримала вимоги та просила позов задовольнити. Відповідач позов заперечила, з підстав, що не має іншого місця для реєстрації, підтвердивши фактичне непроживання у будинку позивача близько 4 років. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] що визнається сторонами та підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON] зареєстрована у даному будинковолодінні, що підтверджується записами будинкової книги (а.с.15-19). Відповідач є колишньою дружиною сина позивача - [PERSON], оскільки шлюб між подружжям було розірвано згідно рішення Яремчанського міського суду від 22.09.2017р. (а.с.20), однак відносини як подружжя були припинені ще до постановлення даного рішення суду, що визнається сторонами. На час розгляду справи в судовому засіданні, відповідач підтвердила, що дійсно вона створила нову сім'ю, проживає з цивільним чоловіком (без реєстрації шлюбу) довший час за іншою адресою, близько 4 років не користується житлом по місцю її реєстрації, тобто позивача. Однак, оскільки вона не має куди зареєструватись, а новий співмешканець не бажає її зареєструвати за місцем фактичного проживання, просила в позові відмовити. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Як слідує з вимог ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Отже, відповідач набула право користування (шляхом реєстрації) в даному житлі після укладення шлюбу, ставши членом сім'ї (дружиною) сина позивача. Однак, як колишній член сім'ї та визнаний факт непроживання [PERSON] більше одного року по місцю реєстрації, дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у колишнього члена сім'ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім'ї, в т.ч. колишнім, щодо продовження такого права користування. Разом з тим, питання втрати користування дітей даним приміщенням, в якому зареєстрований та проживає їх батько (син позивача), предметом спору не є, і вимоги щодо цього позивач не ставила, з врахуванням права дітей бути зареєстрованими за місцем проживання одного з батьків та користуватись таким житлом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено відсутність по місцю реєстрації відповідача протягом 4-х років, та її фактичне проживання за іншою адресою по місцю створення нової сім'ї. А тому вимоги позову є обґрунтовані та підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved