Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: органи опіки та піклування виконкому Покровської міської ради про позбавлення батьківських прав та заміну способу стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що відповідач по справі [PERSON] є батьком їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З 04.12.2015 року шлюб між нею та відповідачем по справі розірвано, відповідач проживає окремо, а 05.03.2016 року нею було укладено новий шлюб з [PERSON] . З моменту припинення шлюбних відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не займається його вихованням, не спілкується, не цікавиться його життям. Позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , та змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на її користь, на тверду грошову суму у розмірі 2118 грн, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття, а саме до [INFO] . В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради в судовому засіданні пояснила, що позбавлення батьківських прав є недоцільним, оскільки такий висновок був зроблений на підставі матеріалів справи, з батьками дитини члени комісії не спілкувались. Допитана в якості свідка позивачка по справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з моменту розірвання шлюбних відносин з відповідачем, з грудня 2015 року, останній не займався вихованням сина, не приймав участі у його житті, матеріально не допомагав. З березня 2016 року вона перебуває у іншому шлюбі з [PERSON] , від сумісного проживання з яким у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Її новий чоловік повністю займається вихованням сина [PERSON] , матеріально його утримує та бажає в подальшому усиновити дитину. Саме зазначені обставини слугували причиною її звернення до суду. Окрім того, зазначила, що зверталась до відповідних органів з метою знаходження відповідача по справі, який виїхав в лютому 2015 році до Білорусії, однак її звернення позитивних результатів не дало. Знайшла відповідача самостійно в соціальній мережі через інтернет, однак останній не виходить на зв`язок та не виявив бажання спілкуватись з дитиною. Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки відповідач двічі не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки, не надав відзив на позовну заяву, а позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, позивачки, яка допитана в якості свідка, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] ( а. с. 21). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 04.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а. с. 15). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 31.03.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] ( а. с. 19). Згідно довідки Покровського МВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 11.02.2019 року за № 6708 виконавчий лист про стягнення аліментів на підставі рішення суду від 31.03.2016 року пред`явлена до виконання 11.08.2016 року, станом на 25.02.2019 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явленням виконавчого документа до примусового виконання та становить 86371,61 грн. ( а. с. 20). З 05.03.2016 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( а. с. 14). Як вбачається з матеріалів справи позивачка разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] значиться зареєстрованою в [ADDRESS] , має статус внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . ( а. с. 16,21). Неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, позивачкою по справі, та вчиться на непідконтрольній український владі території в м. Харцизьк Донецької області. Судом встановлено, що відповідач останній раз виходив на зв`язок з позивачкою по справі по мобільному телефону 25.09.2015 року через «вайбер», оскільки перебував на території Білорусії. З метою визначення місця перебування відповідача позивачка зверталась до відповідних органів, однак в подальшому мета звернення відпала, оскільки позивачкою самостійно було знайдено відповідача в соціальних мережах через інтернет, проте виходити на зв`язок [PERSON] відмовляється. Судом встановлено, що з жовтня 2015 року відповідач по справі не цікавиться життям, здоров`ям сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 14.08.2019 року у [PERSON] з вересня 2015 року, батько дитини разом з ними не проживає. В хорди бесіди з малолітнім з`ясовано, що протягом 4 років батько дитини не спілкувався з дитиною, матеріальної допомоги не надавав. [PERSON] не був повідомлений належним чином про дату та час проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини, тому не вдалося з`ясувати думку батька щодо позбавлення його батьківських прав. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] є недоцільним ( а. с. 45,46). Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 15, в абзаці 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, І судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не інтересується його життям, здоров`ям, матеріально дитину не утримує. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Як встановлено в судовому засіданні, у позивачки склалася нова родина, офіційно укладено шлюб з іншим чоловіком [PERSON] , який займається вихованням її сина [PERSON] , матеріально його утримує та бажає в подальшому усиновити дитину. Малолітній [PERSON] з відповідачем по справі не спілкується з 2014 року. Оскільки в судовому засіданні встановлений факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, суд вважає, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав доведені та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині зміни способу стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. У статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи зміст ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів стягувач може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини ; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;5) інші обставини, що мають істотне значення . Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя ст. 181 СК України). Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватись разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей ( стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду ( постанова ВСУ № 6-143цс13 від 05.02.2014 року). Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зміна способу стягнення аліментів, присуджених рішенням суду 31.03.2016 року жодним чином не порушує права дитини, оскільки в судовому засіданні встановлено, що з моменту присудження аліментів на користь позивачки за рішенням суду від 31.03.2016 року, змінились як матеріальний стан сторін, так і сімейний стан, відповідач офіційно не працює, матеріально дитину не забезпечує, має заборгованість по сплаті аліментів, у позивачки народилась ще одна дитина від другого шлюбу, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки аліменти на [PERSON] вже були присуджені судовим рішенням в 2016 році, а предметом позову в цій частині вимог є зміна способу їх стягнення, тому аліменти в новому розмірі мають сплачуватись з дня набрання судовим рішенням законної сили. Така правова позиція викладена в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та підтримана Верховним Судом в постанові від 31.07.2019 року в справі № 725/1490/17. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати - судовий збір у розмірі 768,40 грн, та на користь держави - судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial