Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1995 року. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина: [PERSON], 05 червня 1996 року. Спільне подружнє життя з Відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, постійні сварки. Подружні відносини між сторонами припинилися з 17 січня 2015 року. Позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, а тому просить розірвати шлюб, терміну на примирення не надавати, прізвище змінити на дошлюбне. Сторони, будучи повідомленими про дату і час судового розгляду, в судове засідання не зявилися. Позивач подала суду заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, не повідомивши про причину неявки, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №150930, виданим повторно 14 березня 2018 року Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 05 серпня 1995 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Местишин». Від шлюбу сторони мають одну спільну доньку, яка на даний час є повнолітньою. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до чч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач і Відповідач, враховуючи його неявки до суду, не мають бажання зберегти сімю та дальше перебувати у шлюбі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Местишин», та у своїй заяві зазначила про бажання змінити його на дошлюбне «Гудима». Таким чином суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved