Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, площею 69,3 кв. м., що знаходиться по [ADDRESS] , укладеного 08 серпня 2001 року на Універсальній товарній біржі «Ален», реєстр. №677. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 серпня 2001 року між позивачем та Товариством структурного підрозділу ДВКП «Побут» було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, площею 69,3 кв. м., що знаходиться по [ADDRESS] , зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Ален» за реєстр. №677. Правочин обома сторонами повністю виконаний, позивачем було сплачено вартість проданого майна, а 1/2 частка нежитлового приміщення за цим договором фактично була передана покупцю. Звернувшись у відповідні органи позивач дізналася, що не може зареєструвати своє право власності, оскільки договір купівлі-продажу, не посвідчений нотаріально. На даний момент нотаріально посвідчити договір в нотаріальній конторі не має можливості, оскільки попередній власник - ДВКП «Побут» - припинило свою діяльність, а тому позивач змушена звертатися до суду. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Кабанової І.О. надійшло клопотання, в якому вона просила позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача. Від представника відповідача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 08 серпня 2001 року між [PERSON] (покупець) та Товариством покупців структурного підрозділу Державного виробничо-комерційного підприємства «Побут» (продавець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив 1/2 частку нежитлового приміщення, площею 69,3 кв. м., що знаходиться по [ADDRESS] . Зазначений договір зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Ален» 08 серпня 2001 року за реєстраційним №677. Відповідно до п. 5 зазначеного договору покупець, до підписання договору, повністю передав продавцю за купівлю 1/2 частки нежитлового приміщення. 08 серпня 2001 року між сторонами складено акт прийому-передачі зазначеного нежитлового приміщення. З архівних довідок, виданих КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації», копії інвентаризаційної справи, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Товариству покупців структурного підрозділу Державного виробничо-комерційного підприємства «Побут» на праві спільної часткової власності належало право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (перукарня), площею 69,3 кв. м., що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1996 року Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що юридична особа з найменуванням Товариством покупців структурного підрозділу Державного виробничо-комерційного підприємства «Побут» відсутня. Також відсутня реєстраційна справа щодо зазначеного товариства, що підтверджується довідкою Олександрійської міської ради. [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Позивач звернулася до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам закону. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом ст. ст. 224 - 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ст. 47 ЦК УРСР в разі, якщо сторона повністю або частково виконала угоду, то суд має право визнати таку угоду дійсною. Договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі з дотриманням усіх норм чинного законодавства, які діяли на момент здійснення даної угоди та відповідали нормам Закону України «Про товарну біржу». Зокрема, стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції станом на день укладення договору передбачала, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Оскільки, згода щодо істотних умов між сторонами договору купівлі-продажу була досягнута, сторони повністю виконали свої зобов`язання за договором, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна обумовлена діючим на той час законодавством, то суд вважає за можливе визнати зазначений договір дійсним. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Копеський проти Словаччини» зазначено, що майном може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Оскільки, позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом в суд про визнання договору дійсним та визнання права власності, захистити свої невизнані права не може, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Позивач на стягненні судових витрат не наполягала.

Outcome: approved