Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначено, що 02.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.03.2013 року, актовий запис № 103. Від шлюбу сторони мають сина, - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач не виконує обов`язків батька та не приймає участі у вихованні дитини. Так, із самого народження спільної дитини відповідач не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує матеріально. З моменту окремого проживання, понад 7 років відповідач жодного разу не бачив дитину, не звертався з проханням влаштувати йому зустріч. Крім того, відповідач завжди зловживав та продовжує зловживати спиртними напоями. На теперішній час позивач [PERSON] перебуває в іншому шлюбі з [PERSON] . Від нового шлюбу позивач має ще одну дитину, син сторін по справі, [PERSON] вважає своїм батьком нового чоловіка позивача - [PERSON] . Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення цього позову до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 23.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 03.02.2020 року. Ухвалою судді від 03.02.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляді по суті у відкритому судовому засіданні на 27.02.2020 року, витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Судове засідання призначене на 27.02.2020 року було відкладено на 02.04.2020, через неявку в судове засідання відповідача у справі та необхідністю подання третьою особою висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Тивоненко Д.Р. в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив справу розглянути у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`являвся, відзив на позов не надав, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяву про розгляд справи у його відсутність не надавав, причини неявки суду не повідомив. 24.03.2020 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] та заява представника Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району у якій останній просив розглянути справу у відсутність представника третьої особи, підтримав висновок та просив прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Враховуючи те, що відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не подано, і представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 02.03.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 544, виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 10.03.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/5-10705 та № 04-26/5-10706 від 26.11.2019. Згідно листа директора КНП «Центр первинно медико-санітарної допомоги №10» Департаменту охорони здоров`я ЗМР №2293/01-08 від 05.11.2019 дитина [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в Центрі з народження та знаходиться під наглядом лікаря-педіатра. Батько дитини, [PERSON] у період з 01.01.2014 по день надання довідки до центру за медичною допомогою сину не звертався, станом його здоров`я не цікавився. Про здоров`я дитини піклується мати, [PERSON] . Згідно довідки директора Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №162 «Ведмедик» ЗМР № 01-25/105 від 04.11.2019, дитина [PERSON] , [INFO] , з 18.08.2015 року по день надання довідки відвідує заклад. Вихованням дитини займається мати [PERSON] , батько [PERSON] в закладі дошкільної освіти не з`являється, вихованням сина не опікується. Питання доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району 05.03.2020 за участю батьків дитини. За результатами засідання комісія дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] по відношенню до [PERSON] батьківських прав, передбачених ст. 164 СК України, про що 16.03.2020 складено відповідний висновок № 01-10/0502. Положеннями ст.ст. 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ч. 4 ст. 155 СК України встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пленум Верховного Суду України у абзаці другому п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 15 цієї ж Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним факт того, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, яка проявляється в небажанні відповідача виконувати свій батьківський обов`язок щодо утримання та виховання сина [PERSON] , про що свідчить той факт, що тривалий час відповідач не бачив дитину, не надає будь-якої допомоги на утримання дитини, не проявляє інтересу до життя дитини, її здоров`я та розвитку, не забезпечує будь-якими продуктами харчування, одягом, засобами гігієни, канцелярським приладдям, іграшками, розвиваючими матеріалами та засобами, відвідування шкільних та позашкільних програм сина, про що зазначила позивач у своєму позові та не спростовано відповідачем. У діях відповідача проявляється саме винна та пасивна поведінка по відношенню до дитини, відповідач не вживає будь-яких дій щодо забезпечення та виховання сина. Суд враховує те, що [PERSON] , неодноразово повідомлявся судом у встановленому законом порядку про день, час та місце розгляду справи, а також приймав участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району, разом із тим в жодне судове засідання не з`явився, що, на думку суду, також свідчить про байдужість відповідача до його дитини. На комісії з розгляду питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, відповідач зазначав, що [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, а тому він заперечує проти позбавлення його батьківських прав, проте, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач ні суду, ні органу опіки не надав. Також, суд враховує той факт, що на теперішній час позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого має дитину, а отже дитина [PERSON] проживає у сім`ї. У зв`язку із вищевикладеним, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, суд доходить висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що відповідно до положень ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини, суд виходить з наступного. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст.181-182 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів, який просить стягнути позивач відповідає приписам ч. 5 ст. 183 СК України щодо стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не утримує матеріально свою дитину, що було встановлено в ході судового розгляду справи, суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача про стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення цього позову до досягнення дитиною повноліття. Крім того, враховуючи те, що позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за заявленою позовною вимогою про стягнення аліментів, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави, у розмірі 768,4 грн. Питання про стягнення з відповідача судового збору за вимогу щодо позбавлення батьківських прав позивачем у позові не заявлялось.

Outcome: approved