Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначає, що 20.03.2020 року звільнена з посади заступника завідувача аптеки «Ветеран» Кременчуцької філії ПОКП «Полтавафарм» згідно п. 1ст. 36 КЗпПза угодою сторін. Однак, з нею не було здійснено повний розрахунок, чим порушено її право, а тому просить суд стягнути з Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» на свою користь, не виплачену заробітну плату в сумі 17 864, 77 грн., середній заробіток за період з 20.03.2020 р. по дату проведення фактичного розрахунку виходячи з середньоденного розміру заробітної плати. Позивач [PERSON] надала письмову заяву в якій на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити. Відповідач Полтавське обласне комунальне підприємство «Полтавафарм» у судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи керівництво повідомлялось належним чином. Відзив суду не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно наказу № 22-К від 12.03.2020 року позивач [PERSON] 20.03.2020 року звільнена з посади заступника завідувача аптеки «Ветеран» Кременчуцької філії Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки Кременчуцької філії ПОКП «Полтафарм» сума заборгованості із заробітної плати та компенсаційних виплат при звільненні позивача становить 17864, 77 грн. Відповідно до п.п. 2.1. Положення Кременчуцької філії Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм», затвердженого наказом в.о. директора Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» Майбородою Д.І. № 142 від 01.08.2019 року, філія - це відокремлений підрозділ підприємства, що не має статусу юридичної особи і здійснює свою діяльність від імені підприємства на підставі даного положення на основі права оперативно-господарського використання майна. Зі ст.47 КЗпП України постає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач вимоги ст. ст.47, 116 КЗпП України не виконав, повного розрахунку в день звільнення не провів, заробітну плату та компенсацію за не використану відпустку не виплатив, кінцевий розрахунок з позивачем не проведено на дату подання позовної заяви. На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку в сумі 17 864, 77 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд зазначає, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності Аналогічні правові висновки містяться у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13, від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13, від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14. З моменту звільнення та на момент звернення позивача із позовом до суду у ПОКП «Полтавафарм» існує заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, таким чином підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що звільнення позивача сталося 20.03.2020 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за січень-лютий 2020 року. В січні 2020 року було 21 робочих днів, у лютому 2020 року 20 робочих днів, всього 41 робочий день. Заробітна плата позивача за січень-лютий 2020 року становить 15347,50 грн. (січень 2020р. 8770 грн. + лютий 2020 р. 6577,50 грн.) за 43 робочих днів. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає: 15347,50 / 43 = 357 грн. В зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахункових при звільненні за період з 20.03.2020 року (дата звільнення) по 29.10.2020 року (день винесення рішення судом), що складає 152 робочих дня у розмірі 30522 грн. (357 грн. х 152 робочих днів = 54264грн.) У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень, оскільки позивача звільнено від його сплати при зверненні із позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved