Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона постійно проживала за адресою: [INFO]. Вказана частина будинку належала їй на прав приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Вказує, що наприкінці 2003 року до неї звернулась відповідач та запропонувала свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, з укладенням договору довічного утримання. Оскільки, вона є особою похилого віку, має проблеми зі здоровям та потребує стороннього догляду, тому погодилась на дану пропозицію і 19.12.2003 року у приватного нотаріуса вони уклали договір, як вона вважала, договір довічного утримання. Однак, після підписання договору вона залишилась проживати одна, відповідач жодним чином їй не допомагала, на неодноразові прохання про допомогу не реагувала та погрожувала виселити із будинку. Зазначає, що про існування договору дарування вона не знала, копії договору не мала і нотаріус не давав його їй для підписання, в звязку з чим, 02.07.2013 року вона звернулась до приватного нотаріуса для отримання копії договору, і як зясувалось, що замість договору довічного утримання був укладений договір дарування, який вона не бажала укладати, оскільки він є вкрай невигідний для неї, не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам. Вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином, в звязку з чим,просить визнати його недійсним. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала з підстав, викладених і ній та просила її задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із договору дарування від 19.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину житлового будинку з відповідними частками надвірних будівель та споруд по вул. Курській, 13 в м. Луцьку (а.с. 6). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. У відповідності до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як випливає із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, дослідивши договір дарування, заслухавши сторін та показання допитаного в судового засіданні свідка [PERSON], то суд приходить до висновку, що договір дарування укладався у відповідності до волевиявлення сторін. При цьому, нотаріус зазначив, що він детально вивчав і виясняв відносини сторін. В подальшому, текст договору був перечитаний обома сторонами та його умови ними погоджені. Крім того, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що [PERSON] розповідала, що подарувала будинок відповідачу і остання їй допомагала по господарству під час хвороби, тобто позивач розуміла і усвідомлювала наслідки правочину. Таким чином, суд дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, враховуючи, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які позивач покликалася як на підставу своїх вимог, тобто укладання договору дарування під впливом помилки і вкрай на невигідних умовах, а тому приходить до висновку про безпідставність заявленого позову. При цьому, слід зважити, що оспорюваний договір укладався у 2003 році, а з позовом до суду позивач звернулась лише у 2015 році, тобто з пропуском строку позовної давності. На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України,

Outcome: dismissed