Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS] . Також у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , що є її колишнім чоловіком. Вказує, що відповідач з січня 2016 року за зазначеною адресою не проживає та не бере участі в утриманні квартири. Крім того, вказує, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаній квартирі обмежує її права як власника. З врахуванням наведеного, просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. До початку судового засідання позивач подала до суду заяву, в якій просять справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин проте, вчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним оголошенням на веб-порталі судової влади. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2005 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.11-13,8-9). Вказане майно набуте під час перебування у шлюбі з відповідачем. Відповідно до витягу з будинкової книги, в даному будинку зареєстрований [PERSON] (а.с.10). Стаття 47 Конституції України гарантує кожному має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що [PERSON] з 2016 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням ЛВП ГУНП у Волинській області від 23.09.2016 року, довідкою ОСББ «Парковий-Луцьк» від 02.09.2020 року. (а.с. 14-15). Однак, зазначені письмові докази суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки, вони не містять посилань на джерело отримання інформації. Позивачем в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо непроживанння відповідача без поважних причини у спірному житлі протягом тривалого часу, наявності у нього у власності чи користуванні іншого житла. Отже, доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, виходячи з принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами позивача, відповідача, а також інтересів суспільства, суд не вбачає підстав для визнання [PERSON] таким, що втратили право на житло. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed