Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що позбавлена права користування квартирою. В позовній заяві зазначила, що вона проживає та зареєстрована за адресою: [INFO]. За зазначеною адресою значиться зареєстрованим її син відповідач [PERSON], однак у квартирі не проживає з 1993 року і на даний час проживає у власному будинку за адресою: м. Ужгород, вул. Запорізька, 20. Відповідач добровільно знятися з реєстрації не бажає. Актом перевірки паспортного режиму від 08.10.2015 р. складеного комісією ТОВ «Наш добробут» у присутності свідків підтверджено, що відповідач не проживає у квартирі з 1993 року. На даний час, у звязку з тим, що їй необхідно клопотати перед відповідними органами про призначення житлової субсидії по оплаті за комунальні послуги, а в квартирі зареєстрований відповідач, який фактично проживає за іншою адресою, але не хоче добровільно знятися з реєстрації, є потреба зняти відповідача з реєстрації в квартирі, позаяк це призводить до порушення її права, так як вона не має можливості отримати субсидії, оскільки в квартирі рахується зареєстрованим відповідач, який є дорослим членом сімї. Посилаючись на норми ст.ст. 71, 72, ЖК України, ст.ст. 6, 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить визнати [PERSON] таким, що позбавлений права користування квартирою № 13 в будинку № 146 по вул. Собранецька в м. Ужгород та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідач разом з позивачкою є власниками квартири в м. Ужгород, вул. Собранецька, 146/13. Оскільки у сторін приватна спільна сумісна власність і дана квартира належить [PERSON] у такій же частці як і [PERSON], вважає, що недоцільним позов про позбавлення права користування квартирою, оскільки у випадку задоволення позову будуть порушені його права як власника, передбачені Конституцією України. А тому у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідачки, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого згідно рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.10.2006 р. № 286. Позивачка значиться зареєстрованою та проживає у вказаній квартирі. В квартирі також значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], що стверджується письмовим повідомленням відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Закарпатській області від 24.11.2015 р. за № 15792. Відповідач [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає з 1993 року, що стверджується актом перевірки дотримання паспортного режиму від 08.10.2015 р. складеного комісією ТОВ «Наш-Добробут». Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством УРСР. Згідно ч. 1\~\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Частинами 1, 2\~ст. 317 ЦК України\~імперативно закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1\~\~ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1\~ст. 369 ЦК України співвласники\~майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст.\~319, 321 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідач є співвласником спірної квартири та таке його право не припинено, а отже, в силу вимог закону, він не може бути визнаний таким, що позбавлений права користування квартирою. Таким чином, суд вважає, що зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька, 146/13 є порушенням права останнього на користування належним йому майном. Відповідно до\~\~ст. 391 ЦК України власник\~майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, позивачкою жодним чином не доведено факт того, що перебування [PERSON] на реєстраційному обліку за вказаною адресою чинить їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру. Враховуючи викладене, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі правовідносини та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed