Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 листопада 2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося, починаючи з червня 2013 року спільне господарство не ведеться, як вказує позивач у своїй заяві сторони однією сім'єю не проживають, оскільки під час спільного подружнього життя виявилась несумісність характерів, принципова відмінність поглядів на спільне життя в побутових питаннях, внаслідок чого погіршились взаємовідносини і сімейно-шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинились. Починаючи з червня 2013 року сторони проживають окремо, спільна дитина [PERSON] залишилась проживати разом з матір'ю. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15 квітня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини роз'єднано. Виділено в окреме провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Виділено в окреме провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, які перебувають на даному судовому розгляді. В судове засідання позивач не з'явилась, через свого представника надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Не заперечувала щодо заочного порядку розгляду справи в разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Позивачем разом із позовною заявою надано нотаріально завірену заяву про розгляд даної справи у відсутність відповідача, у якій він щодо позовних вимог не заперечує. Частина перша статті 224 ЦПК України встановлює, що умови проведення заочного розгляду справи у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як достовірно встановлено судовим розглядом, сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 2009 року (а.с. 9). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 10). Шлюбні відносини між подружжям не склались, оскільки під час спільного подружнього життя виявилась несумісність характерів, принципова відмінність поглядів на спільне життя в побутових питаннях, внаслідок чого погіршились взаємовідносини і сімейно-шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинились. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки відповідач не заперечував щодо визначення місця проживання спільної малолітньої дитини місцем проживання матері, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо визначення місця проживання дитини. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини, її вилучення від батька, то судом було встановлено наступне. Судовим розглядом було встановлено, що малолітній [PERSON] з червня 2013 року і на даний час проживає разом з матір'ю. Батько дитини - відповідач у справі на даний час проживає в Російській Федерації, [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1 статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із Декларації ООН прав дитини (1959 р.) вбачається, що, «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Згідно із частини першої статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судовим розглядом достовірно встановлено, що між батьками дитини - сторонами у справі, склалися напружені стосунки між собою з приводу виховання та місця проживання спільного сина. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтями 150-157 цього Кодексу передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Суд дослідивши всі обставини справи, оцінивши надані сторонами у справі докази, вважає, що доведено наявність підстав для відібрання малолітнього сина [PERSON] від батька без позбавлення відповідача батьківських прав та передачу його матері. Виходячи із інтересів малолітнього та намагаючись забезпечити в подальшому можливість його всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, суд визнав виключними обставинами ті, про які йшлося вище. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір'ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам неповнолітнього. За наведеного вище, враховуючи інтереси дитини, її вподобання, вік, стан її здоров'я, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини спільно з нею, як з матір'ю та відібрання дитини від батька є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки не суперечать інтересам дитини.

Outcome: approved