Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ВАТ «Запоріжсталь» про її поновлення на роботі у звязку із незаконним звільненням та вимогою запропонувати їй та надати право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою, посилаючись на те, що її незаконно звільнили за п.1 ст.40 КЗпП України. У своєму позові вказала, що вона працювала у ВАТ «Запоріжсталь» та обіймала посаду інженера-технолога відділу по холодному прокату технічного управління (без категорії). Її було звільнено за наказом ВАТ «Запоріжсталь» №1158/л від 04.08.2014 року. Згідно наказу ВАТ «Запоріжсталь» № 518 від 11.04.2014 року було внесено зміни у штатний розклад, яким передбачалось скорочення робочих місць, але її посади інженер -технолог, там не вказано. Але її було звільнено на підставі наказу № 518 від 11.04.2014 року. Про її відмову о переводі на іншу вакансію, а саме в акті від 21.07.2014 року та у акті від 26.05.2014 року дійсно стоїть її підпис, але їй було запропоновано посади, які не відповідають вимогам КЗпПУ, її фаху і освіти. Вона має почесне звання «Ветеран труда», надавала 2 раціоналізаторські пропозиції, у 2012 році з нею трапився нещасний випадок на підприємстві, внаслідок чого вона втратила працездатність на 10%. Позивач вважає, що у неї є переважне право залишитися на даній роботі в порівнянні до [PERSON] Відповідач повинен був надати їй повноцінні пропозиції поріднених професій, а не 0,2 окладу, що не відповідає прожитковому рівню. Тому вважає, що її звільнили з роботи безпідставно. Вважає, що відповідач повинен був всебічно розглянути кандидатури для залишених посад і не звільнювати її, бо її категорії для скорочення взагалі не має в наказі № 518 від 11.04.2014 року. У своєму позові просить поновити строк для звернення до суду, поновити її на роботі у ВАТ ЗМК «Запоріжсталь», зобовязати відповідача належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства запропонувати та надати їй право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою. 24.03.2015 року позивач надала до суду уточнюючу позовну заяву, в якій просить зобовязати відповідача належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства: поновити її на роботі з часу звільнення на попередню посаду. А за неможливістю поновлення на попередню посаду запропонувати та надати їй право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою, як того вимагає Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року та ст..32 КЗпП України. У судовому засіданні позивач свій позов та уточнюючу позовну заяву підтримала і просить його задовольнити. У судовому засіданні представник позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] обіймала посаду інженера-технолога відділу по холодному прокату технічного управління (без категорії) Дія Наказу № 518 від 11.04.2014 року на неї не розповсюджується, оскільки її посада в ньому не зазначена, а оскільки на підприємстві не було реорганізації [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Окрім того, при розірванні трудового договору відповідач не дотримався вимог законодавства: не запропонував позивачці працевлаштування саме за її фахом; позивачка має переважне право на залишення на роботі, оскільки в неї довготривалий стаж роботи на підприємстві (з 1983 року по 2014 рік), вона має кваліфікацію інженера 3 категорії, є інвалідом 3 групи, та у 2012 році травмована на підприємстві. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, суду пояснила, що з 04.08.1983 року на підставі наказу/розпорядження №49 [PERSON] прийнято на підприємство відповідача інженером групи термообробки спецсталей лабораторії легованих та неіржавіючих сталей Центральної заводської лабораторії. З 22.04.2011 р. на підставі власної заяви [PERSON] трудові відносини з нею розірвано відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за погодженням сторін), про що видано наказ-розпорядження №346/л від 22.04.2011 р. 26.04.2011 року позивачка звернулась до адміністрації підприємства з заявою про укладення трудових відносин на строк до 31.07.2011 р. Зазначена заява була задоволена, у звязку з чим видано розпорядження від 26.04.2011 р. №348/л про прийняття [PERSON] інженером-технологом 3 категорії термічної групи дослідницької лабораторії метало ведення Центральної лабораторії комбінату строком до 31.07.2011 р. Протягом 2011 2013 року на підставі відповідних заяв [PERSON] трудові відносини переукладались, про що видавались належні розпорядження: від 07.07.2011 р. №249/л (на строк до 31.07.2012 р.), 11.07.2012 р. №719/л (на строк до 31.07.2013 р.). 14.04.2013 року у звязку із змінами штатного розпису [PERSON] за її власною заявою призначено інженером-технологом іншого підрозділу - технічного управління строком до 31.07.2013 р., при цьому її звільнено з посади інженера-технолога 3 категорії термічної групи дослідницької лабораторії металоведення Центральної лабораторії комбінату, про що видано наказ №1208/Л від 14.04.2013 р. За цією посадою технічному управлінні протягом 2013-2014 років трудові відносини за відповідними заявами позивачки переукладались, про що видавались належні накази: 20.06.2013 р. №1579/л (по 31.12.2013 р.), 02.01.2014 р. №2 (з 01.01.2014 р. по 27.06.2014 р.) 11.04.2014 року на підставі наказу №518 на підприємстві відповідача прийнято рішення щодо здійснення змін в організації виробництва і праці у Дирекції з технології та якості, у звязку з чим внесено зміни до штатного розпису та структури управляння технічного управління, внаслідок чого скорочено ряд посад та робочих місць. У відділі з холодного прокату (у якому працювала позивачка) скорочено посади та відповідні робочі місця: інженера-технолога 2 категорії 1 штатна одиниця; інженер-технолог 3 категорії 1 шт. одиниця; терміст 5 розряду 1 шт. одиниця. На виконання вимог ст.492 КЗпП України, щодо особистого повідомлення працівників стосовно можливого скорочення, на підприємстві відповідача 23.04.2014 року видано розпорядження №167л «Про попередження працівників технічного управління з наступним вивільненням». З означеним розпорядженням 25.04.2014 р. ознайомлено всіх причасних працівників, включаючи позивачку. Факт її ознайомлення з означеним розпорядженням засвідчено актом від 25.04.2014 р., складеним у присутності позивачки комісією у складі трьох осіб. 26.05.2014 р. позивачці запропоновано працевлаштування за наявними на підприємстві вакансіями, умови праці на яких відповідають медичним висновкам стосовно стану здоровя і можливостей працевлаштування, встановлених МСЕК (довідка сер. АД №166624) відносно [PERSON]: 1) комірник механічного цеху; 2) няня у Відділ дошкільних освітніх установ; 3) курєр на 0,2 окладу Цеху утримання непромислових обєктів; 4) робітник з благоустрою на 0,2 окладу Цеху утримання непромислових обєктів; 5) палітурник документів (надомна праця) на 0,2 окладу Цеху утримання непромислових обєктів. Від працевлаштування за вищенаведеними вакансіями позивачка відмовилась, про що свідчить її власний підпис на акті про пропонування вакантних місць від 26.05.2014 р. Окрім того, 21.07.2014 р. [PERSON] також пропонувалось працевлаштування за наявними вакансіями, праця на яких відповідає її стану здоровя: 1) помічник вихователя у відділ дошкільних освітніх установ; 2) курєр на 0,2 окладу цеху утримання непромислових обєктів; 3) палітурник документів (надомна праця) на 0,2 окладу цеху утримання непромислових обєктів; 4) підсобний робочий на 0,2 окладу цеху утримання непромислових обєктів; 5) комірник Управління підготовки виробництва. Від працевлаштування за вищенаведеними вакансіями позивачка також відмовилась, про що свідчить її власний підпис на акті про пропонування вакантних місць від 21.07.2014 р. 24.07.2014 року профспілковий комітет управління комбінату у відкритому засіданні за участю [PERSON] розглянув звернення адміністрації технічного управління щодо надання згоди на розірвання трудового договору з підстав п.1 ст.40 КЗпП та надав попередню згоду адміністрації на розірвання з [PERSON] трудових відносин та її звільнення з підстав п.1 ст. 40 КЗпП України. 04.08.2014 р. згідно з наказом №1158/л трудові відносини з [PERSON] розірвано та здійснено її звільнення з підстав п.1 ст.40 КЗпП України. З означеним наказом позивачка ознайомлена, про що свідчить її власний підпис на наказі, [PERSON] видано трудову книжку та здійснено кінцевий розрахунок. Таким чином, при вивільненні позивачки відповідачем дотримано всіх вимог чинного законодавства України, а тому вона не підлягає поновленню на роботі. Окрім того, позивач звернулась до суду з порушенням визначеного ч.1 ст 233 КЗпП України, строку для звернення до суду, а в обґрунтування власної позиції щодо поновлення строку Позивач не наводить жодних поважних причин його пропуску та не надає ніяких доказів з цього приводу, що виключає можливість задоволення заяви Позивача про поновлення строку для звернення до суду. Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення сторін, їх представників, а також вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що, з 04.08.1983 року [PERSON] працювала інженером групи термообробки спецсталей лабораторії легованих те неіржавіючих сталей Центральної заводської лабораторії. З 06.03.1992 р. Позивачку зараховано інженером-технологом ІІІ категорії у тому ж підрозділі. 14.04.2013 року у звязку із змінами штатного розпису [PERSON] за її власною заявою звільнено з посади інженера-технолога 3 категорії термічної групи дослідницької лабораторії металоведення Центральної лабораторії комбінату та призначено до іншого підрозділу технічного управління за посадою - інженера-технолога (без категорії) строком до 31.07.2013 р., про що видано наказ №1208/Л від 14.04.2013 р. 11.04.2014 року відповідачем видано наказ №518 «Про зміни в організації виробництва та праці Дирекції з технології та якості», за пунктом 1 якого внесено зміни до штатного розкладу та структури управління, що передбачає скорочення професій (посад) та робочих місць у відділі з холодного прокату: інженер-технолог 2 категорії, 13 грейд; інженер-технолог 3 категорії, 11 грейд; терміст, 10 грейд. Суд не прийняв до уваги доводи представника позивача, що позивачка має бути поновлена на роботі, оскільки не було реорганізації, і оскільки в розумінні пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю, реорганізація це один з видів можливих змін в організації виробництва та праці, поряд з яким законодавець також виділяє і ліквідацію, і перепрофілювання, і скорочення чисельності або штату працівників. Оскільки на підприємстві відповідача здійснено саме скорочення чисельності або штату працівників положення чинного законодавства та узагальненої у Постанові Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1998 року судової практики щодо наслідків реорганізації у трудових відносинах не підлягають застосуванню. Приймаючи до уваги, що в силу п.3 ст.64 Господарського Кодексу України, юридичним особам надано виключне право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, суд вважає, що при виданні 11.04.2014 року наказу №518 «Про зміни в організації виробництва та праці Дирекції з технології та якості», відповідач діяв в межах визначених законодавством виключних прав, а тому його дії - правомірні. Суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи представника позивача на відсутність належних повноважень щодо видання наказів саме в.о. Генерального директора [PERSON] та його посилання на Положення про правління та Статут ВАТ «Запоріжсталь». Згідно ст.8.4.9 Статуту ВАТ «Запоріжсталь» передбачено, що особа, яка за посадою є Головою правління може суміщати цю посаду з посадою Генерального директора. Компетенція Генерального директора визначається Статутом, іншими внутрішніми нормативними документами Товариства. Компетенція в.о. Генерального директора ВАТ «Запоріжсталь» визначається, у тому числі, Довіреністю, виданою Головою Правління ВАТ «Запоріжсталь» [PERSON] від 30.07.2014 р. №1521, згідно з якою в.о. Генерального директора, у тому числі, делеговані повноваження: керувати поточними справами ВАТ «Запоріжсталь», видавати накази, розпорядження і інші розпорядчі документи щодо діяльності ВАТ «Запоріжсталь», які є обовязковими для виконання, у тому числі приймати рішення про прийняття на роботу,звільнення, застосування заходів заохочення та притягнення до відповідальності посадових осіб та працівників ВАТ «Запоріжсталь»; розпоряджатися майном та майновими правами ВАТ «Запоріжсталь» в межах, передбачених Статутом ВАТ «Запоріжсталь» для Голови правління ВАТ «Запоріжсталь»; інші повноваження Голови Правління, передбачені Статутом ВАТ «Запоріжсталь» та чинним законодавством. Повноваження Правління як виконавчого органу товариства визначені ст.8.4.2 Статуту ВАТ «Запоріжсталь» та п.3.2 Положення про правління ВАТ «Запоріжсталь». Однак зазначені норми внутрішніх документів товариства повноваження щодо видання наказів та реалізації будь-яких змін в поточній діяльності товариства, у тому числі, і в організації праці та виробництва, вивільнення працівників не відносять до компетенції Правління. Однак ст.8.4.5 Статуту, р.4 Положення про правління саме ці повноваження віднесено до компетенції Голови правління або особи, яка здійснює його повноваження. Судом також встановлено, що з 30.07.2012 року функціонування Правління як виконавчого органу ВАТ «Запоріжсталь» припинено у звязку із припиненням трудових відносини з його членами та делегуванням всіх повноважень Голови Правління та Правління як органу в.о. Генерального директора. А станом на цей час вищими органами управління та контролю ВАТ «Запоріжсталь» інший склад Правління не затверджувався. Таким чином, суд вважає, що компетенція посадової особи відповідає делегованим повноваженням та підтверджена належним чином. Суд також не приймає до уваги посилання представника позивача на факти недотримання відповідачем вимог чинного законодавства стосовно строків повідомлення, а також здійснення працевлаштування позивачки, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами справи та наявними доказами, дослідженими під час судового слідства. Із розпорядження № 1657л від 23.04.2014 року «Про попередження працівників технічного управління з наступним вивільненням» встановлено, що з означеним розпорядженням 25.04.2014 р. ознайомлено всіх причасних працівників, у тому числі і особисто позивачку. Факт її ознайомлення з означеним розпорядженням засвідчено актом від 25.04.2014 р., складеним у присутності позивачки комісією у складі трьох осіб. Суд вважає, що вимоги ст.492 КЗпП України щодо особистого повідомлення працівників стосовно можливого скорочення відповідачем виконано належним чином. Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю при скороченні чисельності або штату працівників у звязку із змінами у виробництві та праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією и продуктивністю праці. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1998 року, роботодавець має право в межах однорідних професій здійснювати перестановку працівників і переводити більш кваліфікованих працівників, посади яких скорочено, за їх згодою, на інші посади, звільнивши з них менш кваліфікованих працівників. Як вбачається з фактичних обставин справи та підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, з 14.04.2013 року за наказом №1208/Л у звязку із змінами штатного розпису позивачку звільнено з посади інженера-технолога 3 категорії термічної групи дослідницької лабораторії металовідення Центральної лабораторії комбінату та призначено інженером-технологом (без категорії) до іншого структурного підрозділу - технічного управління. Окрім того, судом також встановлено, що з 14.04.2013 року гр. [PERSON] також звільнено з посади інженера-технолога ІІ категорії термічної групи дослідницької лабораторії металовідення Центральної лабораторії комбінату та її також прийнято до іншого структурного підрозділу технічного управління за посадою інженера-технолога ІІ категорії. Відповідно до «Класифікатора професій ДК 003:2010» від 01.11.2010 (затв. Наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 р. N 327) кваліфікація це здатність працівника виконувати завдання та обовязки відповідної роботи. Як передбачено зазначеним нормативно-правовим актом, диференціація складності робіт за окремими професіями здійснюється за категоріями, класами, тобто чим вище клас, категорія, ранг тим вище кваліфікація працівника. Таким чином, судом встановлено, що гр. [PERSON], обіймаючи посаду за більш високою, порівняно з [PERSON] категорією, - є і більш кваліфікованим працівником. Таким чином, судом суд вважає, що дії відповідачем щодо наданні переваги саме [PERSON] при залишенні її на роботі відповідають ст. 42 КЗпП України, за якою переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та виробництвом праці і лише при наявності рівних умов (тобто рівної кваліфікації працівників) перевага в залишенні на роботі має надаватися працівникам з довготривалим безперервним стажем на підприємстві, а також працівникам, травмованим на підприємстві. Окрім того, перестановка в межах однорідних професій задля збереження у штаті більш кваліфікованого працівника також не порушує вимог чинного законодавства України. Відповідно до ст.492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників особисто попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про вивільнення роботодавець пропонує іншу роботу на тому ж підприємстві. При вивільненні працівникові має бути запропонована робота за відповідною професією (фахом) і лише за умови відсутності такої роботи інша робота, яка є на підприємстві. Як розтлумачив Пленум ВСУ у п.19 Постанови №9 від 06.11.1998 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що позивачка особисто повідомлена про наступне вивільнення шляхом ознайомлення 25.04.2014 р. з розпорядженням від 23.04.2014 №167л «Про попередження працівників технічного управління з наступним вивільненням». року видано. Окрім того, судом встановлено, що 26.05.2014 р., а також 21.07.2014 р. позивачці пропонувалось працевлаштування за вакантними на підприємстві посадами та робочими місцями, умови праці на яких, у тому числі, відповідають висновкам МСЕК щодо можливості застосування праці [PERSON] як інваліда третьої групи. Від працевлаштування за запропонованими відповідачем посадами та робочими місцями позивачка відмовилась. Як передбачено ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 (окрім випадків ліквідації підприємства) може бути здійснено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що 24.07.2014 року профспілковий комітет управління комбінату у відкритому засіданні за участю [PERSON] розглянув звернення адміністрації технічного управління щодо надання згоди на розірвання трудового договору з підстав п.1 ст.40 КЗпП та надав таку згоду. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, визначених у пункті 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, працівникові виплачується вихідна допомога, не менше середнього заробітку. Судом встановлено, що при припиненні трудових на підставі наказу №1158/л від 04.08.2014 р. позивачці виплачено вихідну допомогу у розмірі трьох заробітних плат. Вимога позивача щодо зобовязання відповідача запропонувати їй та надати право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою не підлягає задоволенню. Ст. 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів врегульовано ч.2 ст.16 ЦК України, яка не передбачає такого способу захисту, який би відповідав вимозі, викладеній Позивачем. Суд також враховує, що відповідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому вимога щодо зобовязання запропонувати позивачці та надати право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою має бути конкретизована та викладена детально позивачкою: які саме посади мають пропонуватись, чи наявні такі посади у штатному розкладі відповідача, чи є такі посади вільними, який рівень заробітної плати є рівноцінним. з безпідставністю, недоведеністю та окрім того, судом встановлено, що позивачці пропонувались належним чином всі наявні на підприємстві відповідача вакансії, які були вільні та відповідали стану її здоровя. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 6 встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права, а по справам про звільнення в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Розглядаючи вимогу позивача щодо зобовязання запропонувати позивачці та надати право вибору рівноцінних поріднених професій за фахом та відповідною зарплатою суд враховує, що при цьому позивач по суті оскаржує дії відповідача щодо пропонування наявних на підприємстві вакантних робочих місць. Судом встановлено, що оскаржувальні події мали місце 26.05.2014 р. та 21.07.2014 р. Таким чином, з огляду на вимоги ч.1 ст.233 КЗпП України позивачка мала звернутися до суду за захистом порушених, на її думку прав, протягом трьох місяців. Термін звернення до суду збіг 26.08.2014 р. та 21.10.2014 р. відповідно. Проте вперше до суду з означеними вимогами позивачка звернулась лише у вересні 2014 року в межах розгляду цивільної справи №332/4467/14-ц (провадження №2/332/1316/14), тобто після спливу встановленого чинним законодавством строку в обох випадках. Судом встановлено, що звільнення позивачки здійснено 04.08.2014 г. і у цей день [PERSON] отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку, що підтверджується її власним підписом на копії наказу №1158/л та на конверті особистої картки. Останнім днем звернення позивачки до суду є 04.09.2014 р. Саме 04.09.2014 р. позивачка вперше звернулась до суду з означеними вимогами, за її зверненням 05.09.2014 р. судом відкрито провадження №2/332/1316/14 по цивільній справі №332/4467/14-ц. На підставі заяви представника позивача, наданої суду 05.11.2014 р., судом позовні вимоги [PERSON] по цивільній справі №332/4467/14-ц залишено без розгляду. Повторно до суду [PERSON] звернулась 12 листопада 2014 року. Як визначено ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 6, під поважними\~\~ причинами\~\~пропуску\~\~процесуального строку\~\~звернення\~\~до\~\~суду\~\~визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані\~\~з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Позивач не довів наявність поважних причин пропуску процесуального строку\~\~звернення\~\~до\~\~суду. Статтею 129 Конституції до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін. Як передбачено ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] не знайшов свого обґрунтування у судовому засіданні і тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed