Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування її квартири [ADDRESS], укладений між нею і відповідачкою, що посвідчений нотаріусом 01.04.2014 р. та просила зобовязати [PERSON] повернути їй вказане помешкання. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що проживає у власній квартирі [ADDRESS], яку особисто придбала для свого проживання 14 жовтня 2005 року, що підтверджується відповідним договором і витягом з державного реєстру правочинів. У даній квартирі вона проживає одна, дітей у неї немає. Зі своїм чоловіком [PERSON] шлюб розірвала у березні 1978 р. і з того часу, до його смерті у 1991 році, він проживав окремо. Після розірвання шлюбу у березні 1978 р. вона повернула своє дівоче прізвище - [PERSON]. Позивачка є інвалідом першої групи безтерміново по зору, дуже погано бачить, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК. Також вона є людиною похилого віку і з врахуванням інвалідності потребує сторонньої догляду. У квітні 2014 р. до неї звернулась племінниця її колишнього, померлого чоловіка [PERSON] - [PERSON], яка запропонувала їй доглядати до смерті, надавати всіляку допомогу, взамін на її квартиру, яка залишиться їй після смерті. Позивачка погодилась на таку пропозицію, так як потребувала стороннього догляду. [PERSON] умовила її вказану домовленість посвідчити нотаріально. Спочатку вона відмовлялась, проте відповідачка її переконала, що так буде краще. Позивачка вважала, що вона хоче укласти з нею договір довічного утримання, тому погодилась. [PERSON] завезла її до якогось нотаріуса, де було посвідчено договір, як вона вважала довічного утримання. Прочитати договір вона змоги не мала, тому що дуже погано бачить, копії договору їй ніхто не надав. Після укладання договору відношення [PERSON] до неї змінилось. Вона практично перестала її відвідувати, не надає ніякої допомоги, навіть не купляє за її гроші продуктів та ліків, не сплачує за її гроші комунальні послуги і квартплату. Вона змушена була звертатись до відділення Червоного хреста, де за нею закріпили патронажну сестру, яка надає їй необхідну допомогу. Також допомогу їй надають сусіди та знайомі. З огляду на таке відношення, вона потребувала від [PERSON] надати їй копію укладеного договору, однак та під всілякими поводами відмовляла їй. Сама ж вона витребувати копію договору від нотаріуса не мала можливості, оскільки навіть не знає де він знаходиться. Лише у червні 2015 року, [PERSON] нарешті надала їй копію укладеного 01 квітня 2014 року між ними договору. Коли знайомі прочитали їй у голос цей договір, вона з обуренням зрозуміла, що насправді [PERSON] шляхом обману, скориставшись її станом здоровя, поганим зором, уклала з нею договір дарування її квартири № 6 по вул. Лятошинського у будинку № 13 у м. Житомирі. Тобто тільки в червні 2015 р. вона зрозуміла, що згідно умов цього договору вона фактично ніби подарувала [PERSON] свою квартиру, хоча вона розраховувала на пожиттєве утримання. Тоді вона і зрозуміла, що [PERSON] її обманула, адже вони домовлялись про договір довічного утримання, і підписуючи 01 квітня 2014 року договір, вона вважала, що підписує саме договір довічного утримання, а не договір дарування, який вона б ніколи не підписала, якби [PERSON] її не обманула. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов і просила його задовольнити. Представник відповідачки позов не визнала, вважала його безпідставним, оскільки позивачкою не доведено існування підстав для розірвання договору. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування квартири від 01 квітня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за № 5-189, дарувальник [PERSON] безоплатно передала у власність обдаровуваній [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с.5). У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. А згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як встановлено в судовому засіданні 01 квітня 2014 року дарувальник [PERSON] при укладанні договору дарування вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто її волевиявлення не відповідало фактично укладеному правочину. Вказана обставина повністю підтверджена показами свідків [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229,233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Доводи позивачки щодо введення її в оману відповідачкою [PERSON] при укладенні спірного договору дарування квартири від 1 квітня 2014 року, суд вважає повністю доведеними, обставини викладені у позові повністю підтвердились у показах допитаних судом свідків. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини та виникли між сторонами у даній справі правовідносини, суд, у відповідності до вимог ст.ст.203,215 ЦК України, вважає доведеним факт недійсності спірного правочину договору дарування квартири [ADDRESS] від 01.04.2014 р.. Однак, згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу у межах заявлених вимог, а тому позовні вимог у заявленому контексті, а саме розірвання договору за вимог ст. 727 ЦК України, не можуть бути задоволені, оскільки позивачкою в судовому засіданні фактично доводились підстави визнання договору дарування недійсним, в той час як заявлена вимога про розірвання договору. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Таким чином, суд не може брати до уваги посилання позивачки у позовній заяві на недійсність правочину, як на підставу для розірвання спірного договору дарування від 1 квітня 2014 року, оскільки позовна вимога за ст.ст.203,215 ЦК про визнання правочину недійсним в позовній заяві не ставиться. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд дійшов висновку, що не зважаючи на встановлення в судовому засіданні факту недійсності правочину договору дарування від 01.04.2014 р., в задоволенні позову [PERSON] про розірвання договору слід відмовити.

Outcome: dismissed