Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом та виселення з приватного житлового приміщення без надання іншого житла, при цьому зазначила, що вона є власником житлової квартири за [ADDRESS]. Також зазначила про те, що в згаданій квартирі, крім неї, зареєстровані як квартиронаймачі: донька [PERSON],1990 р.н,онук - [PERSON],2008 р.н., інвалід дитинства та відповідач - [PERSON],1988 р.н.,бувший зять, який став проживати в згаданій квартирі з її дозволу з 2013 року.Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 28 серпня 2015 року шлюб між донькою позивачки - [PERSON] та Відповідачем [PERSON] був розірваний,при цьому останній ще за півроку до розірвання шлюбу добровільно залишив місце проживання в належній Позивачу на праві власності квартирі і переїхав на постійне місце проживання в с.Осички Радомишльського району Житомирської області. Хоча останні два роки Відповідач в її квртирі не проживає,однак до даного часу він значиться зареєстрованим в її квартирі,що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своєю власністю та перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги,а тому просила суд позбавити [PERSON]права користування житловим приміщенням шляхом усунення перешкод у користуванні власністю,виселити з її квартири без надання йому іншого житла. [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання Договору купівлі-продажу житлової квартири недійсним,при цьому зазначив про те,що згаданий Договір між [PERSON](Продавець) та [PERSON](Покупець) був укладений 20 липня 2013 року,однак задовго до цієї дати,ще у 1997 році [PERSON] продав згадану квартиру його матері - [PERSON],однак в зв»язку з тим,що у Продавця не були готові всі необхідні для продажу квартири документи реєстрація купівлі-продажу не була здійснена нотаріально і в подальшому його теща - [PERSON] шляхом обману та зловживаючи його довірою,коли він знаходився у службовому відрядженні в м.Донецьк(2013 рік) придбала та оформила на себе право власності на житлову квартиру за [ADDRESS],а тому з цих підстав просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу згаданої квартири,укладений 20 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON],який був посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Камінською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №162. В судовому засіданні Позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] з»явилися, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити,при цьому надали пояснення на підтримання позову та просили суд застосувати до правовідносин зустрічної позовної заяви строки позовної давності. В судовому засіданні Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] щодо заявлених позовних вимог не погодилися, просили відмовити в їх задоволенні, свої зустрічні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити їх та надали відповідні пояснення на підтримання позову. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог [PERSON], зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала та надала відповідні пояснення. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні не з»явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду письмову заяву, просив суд справу розглянути без нього,при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Суд,вислухавши пояснення сторін у справі,свідків,дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено,що [PERSON] є власником житлової квартири за [ADDRESS],що піфдтверджується Витягом № 6545721 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2013 року(а.с.15). Підставою набуття Позивачкою права на нерухоме майно став Договір купівлі-продажу від 20 липня 2013 року,посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського нотаріального округу в Житомирській області Камінською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1621,згідно якого продавець [PERSON],[INFO] продав,а покупець - [PERSON],[INFO],зі згоди свого чоловіка - [PERSON] - купила належну продавцеві на праві особистоі приватної власності квартиру за [ADDRESS](а.с.16). Згідно п.3 згаданого вище Договору, «.. за домовленістю сторін купівлю-продаж згаданої квартири сторони Договору здійснюють за 16 300,00 грн.,які покупець сплатила повністю продавцеві під час узгодження проекту цього Договору у нотаріуса.Підписання цього Договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця повного розрахунку за Договором..». Згідно п.5 згаданого вище Договору «..квартира,що є предметом цього Договору,нікому іншому не продана,не подарована,не обмінена,не заставлена,іншим шляхом не відчужена,під забороною(арештом) не перебуває,судового спору щодо неї немає,а також прав третіх осіб як умежах так і за межами України немає..». Позивачка в суді зазначила про те, що в належній їй на праві власності спірній квартирі,крім неї,зареєстровані як квартиронаймачі: донька [PERSON],1990 р.н,онук - [PERSON],2008 р.н.,інвалід дитинства та відповідач - [PERSON],1988 р.н.,бувший зять,який став проживати в згаданій квартирі з її дозволу з 2013 року. Судом встановлено,що за Рішенням Радомишльського районного суду в Житомирській області від 28 серпня 2015 року шлюб між донькою позивачки - [PERSON] та Відповідачем [PERSON] був розірваний,при цьому останній ще за півроку до розірвання шлюбу добровільно залишив місце проживання в належній Позивачу на праві власності квартирі і переїхав на постійне місце проживання в с.Осички Радомишльського району Житомирської області. Даний факт не заперечується ні Відповідачем за первісним позовом, а ні свідками,які опитані в судовому засіданні. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням. У відповідності до ст. 116 ЖК України передбачено, що виселення без надання іншого жилого приміщення можливо у випадках: 1)руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; 2)використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; 3)систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів; 4)незаконного зайняття жилого приміщення; 5) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправо-мірних дій осіб, які одержали ордер. В судовому засіданні Позивач не надала доказів того,що Відповідач руйнував або псував житло,навпаки він докладав зусилля на покращення житлової привабливості квартири. Що стосується одноразового звернення Позивачки та її доньки до органів поліції щодо неправомірних дій [PERSON] то покарання останнього за дрібне хуліганство(ст.173 КУпАП) не підтверджує мотивацію Позивачки. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст.65 ЖК України визначено,що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно частини 1 статті 156 Житлового кодексу (ЖК) України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців,цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,а в разі спору - судом. Як встановлено судом та не заперечуєтьтся сторонами у справі,Відповідач [PERSON] на протязі більше двох років відсутній як постійно проживаючий за адресою: [ADDRESS],при цьому йому власник квартири не створював для цього перешкод,сам Відповідач ні до [PERSON] ані до суду з заявою про продовження пропущеного з поважних причин строку не звертався. Приймаючи до уваги викладене та оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази,суд приходить до висновку проте,що Відповідачем порушені законні права Позивачки на володіння та розпорядження власним майном,що є підставою для часткового задоволення позовних вимог. Позивач та його представник в суді заявили клопотання про застосування судом до спірних правовідносин зустрічного позову строків позовної давності. Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з нормами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив терміну позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові. З матеріалів цивільної справи суд вбачає,що про обставини,які оспорює Відповідач йому було відомо з моменту укладення Договору купівлі-продажу квартири(липень 2013 року),з зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду 17 березня 2016 року, ,тобто з того моменту до подачі позову не пройшло більше трьох років. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов»язується передати майно(товар) у власність другій стороні(покупцеві),а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлю-вачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотним порушенням умов Договору є таке порушення,коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того,на що вона розраховувала при укладенні Договору. У відповідності до ч.1 ст.230 ЦК України,якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,які мають істотне значення,такий правочин визначається судом недійсним,обман має місце якщо сторона заперечує наявність обставин,які можуть перешкоджати вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. В судовому засіданні [PERSON]підтримуючи свої зустрічні позовні вимоги про визнання Договору купівлі-продажу недійсним зазначив підставу - введення його в оману,щодо обставин,які мають істотне значення. Судом встановлено,що не заперечується сторонами у справі -[PERSON] не був стороною Договору купівлі- продажу від 20 липня 2013 року,як і не був стороною непідтвердженого в суді та неіснуючого договору купівлі-продажу квартири в 1997 році. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку,що [PERSON] не надав суду аргументів та доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири,а тому суд вважає заявлені зустрічні позовні вимоги останнього безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону,а тому відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial