Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить дозволити неповнолітнім [PERSON], [INFO] народження, та [PERSON], [INFO], до досягнення ними шістнадцятирічного віку виїзд за державний кордон України і до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без згоди батька - [PERSON], [INFO], для здійснення тимчасових поїздок у супроводі уповноважених осіб. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2012 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вона разом з дітьми приїхала за місцем свого колишнього проживання до смт. Новоалексіївка, Генічеського району, Херсонської області, де проживають її рідні. Відповідач залишився проживати на окупованій території. Повернутись разом з дітьми на територію АР Крим вона не має можливості без згоди відповідача, так як зв'язку з ним не має. Враховуючи намір систематичного відвідування родичів вона вбачає підстави для надання судом такого дозволу до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилась, представник позивача [PERSON] суду подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, у заяві вказав, що позов підтримує повністю та просить задовольнити вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним, оскільки відповідна інформація була розміщена на офіційному Інтернет-сайті Дніпровського районного суду м. Києва, враховуючи, що поштовий зв'язок з Автономною Республікою Крим на даний час відсутній. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині, законом та іншими засобами, повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, та в умовах свободи та гідності. Відповідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцятирічного віку - на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3 ст. 313 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, між сторонами 26.09.2012 року укладено шлюб (а.с. 16) Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO] (а.с. 17), та [PERSON], [INFO] (а.с. 18). З матеріалів справи убачається, що відповідач зареєстрований в м. Джанкой (а.с. 14) та як зазначила позивач там і проживає, зв'язку з ним позивач немає, тому не має можливості отримати у відповідача дозвіл на виїзд дітей за межі України та до Автономної Республіки Крим. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Законодавчо виїзд неповнолітньої дитини за кордон України передбачений, зокрема, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 зі змінами. Відповідно до цих Правил, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема проїзний документ дитини. Відповідно до п. п. 3, 4 вищезазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою у числі іншого можливий також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, йдеться про зазначення конкретної держави прямування та часу перебування у ній. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначено вище, за заявленими вимогами позивач, серед іншого, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітніх дітей без згоди та супроводу батька до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку у супроводі уповноважених осіб. За таких обставин дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки заявлена без зазначення напрямку виїзду та конкретних країн в яку планується поїздка, початок та термін поїздки або наявність обставин, які дають підстави для визначення періодичних поїздок, їх тривалості, мети таких поїздок та хто саме буде супроводжувати дітей у поїздках також позивачем не вказано. Вищевикладене позбавляє суд перевірити відповідність мети виїзду дітей їх інтересам з метою недопущення ймовірного порушення їх прав. В решті вимог слід зазначити наступне. За нормою ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний виїзд на тимчасово окуповану території і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Разом з тим, судом встановлено, що сторони проживають в АР Крим, де позивач зареєстрована, при цьому рідні [PERSON] мешкають в Херсонській області, Генічеському районі, смт. Новоалексіївка, позивач має намір систематично відвідувати своїх родичів, що не суперечить інтересам дітей, тому суд вважає за доцільним надати дозвіл позивачу на тимчасовий виїзд дітей до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим на термін до 31.12.2019 року. В решті позову суд враховує норми ст. 141 СК України, якою встановлена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке спілкування обмежене законом. Тому періодичні в'їзди дітей сторін по справі на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку лише за розсудом матері без дозволу батька порушуватиме права останнього. За таких обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір в дохід держави у розмірі 640 грн. (а.с. 30).

Outcome: partial