Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] - про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Позивач при зверненні до суду в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 31 січня 2003 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей: неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO] та повнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відносно місця проживання неповнолітньої доньки спору із відповідачем не виникає, оскільки після офіційного розірвання шлюбу та припинення фактичних шлюбних відносин, дитина проживає з позивачем у квартирі за адресою: [ADDRESS]. З 2009 року, відповідач проживає окремо. Позивач зазначає, що не зважаючи на розірвання шлюбу та припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач у будь-який час має можливість відвідувати та спілкуватись із власними дітьми, однак відповідач, проживаючи окремо, не виконує свої батьківські обов'язки щодо утримання своїх дітей. Позивач стверджує, що з моменту офіційного розірвання шлюбу із відповідачем позивач самостійно опікується спільними з відповідачем дітьми, власними силами матеріально забезпечує їх, однак заробітна плата, яку позивач отримує працюючи в кафе не дає їй можливості повноцінно забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань неповнолітньої дитини, [PERSON]. Самостійно нести витрати на харчування, навчальні заклади, необхідний одяг та взуття для дитини, медичні препарати, відвідування дитячих лікарів, позивачу дуже складно, оскільки на сьогоднішній день мінімальний розмір обов'язкових витрат на неповнолітню [PERSON] складає приблизно 4000 гривень на місяць. Окрім того, є й додаткові витрати на дитину, що обумовлені станом здоров'я дитини, оскільки неповнолітня [PERSON] потребує хоча б один раз на рік проходити спеціальні лікувально-оздоровчі курси в санаторно-курортних закладах. Так, протягом останніх двох років (2014-2015 p.p.) за фінансової допомоги дідуся, дитина пройшла курс лікування в певних санаторіях. Загальна сума додаткових витрат на дитину за 2 роки складає 70 000 грн. Позивач стверджує, що вона неодноразово намагалася домовитися із відповідачем про хоча б будь-яку фінансову допомогу на неповнолітню доньку, однак відповідач постійно ухиляється від свого батьківського обов'язку, жодним чином не допомагає своїй дитині, ухиляється й від будь-яких батьківських обов'язків щодо духовного та фізичного виховання дитини, при цьому відмовляється повідомити про своє місце роботи та розмір заробітної плати та взагалі будь-які інші види доходу (заробітку). Також позивач зазначає, що протягом декількох останніх років відповідач взагалі уникає спілкування як із позивачем, так із власними дітьми. Оскільки добровільно про сплату аліментів чи надання будь-якої іншої матеріальної допомоги для неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO] домовитись із відповідачем не виявляється можливим, позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила суд: - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO] за минулий час (за останні три роки) та стягувати в подальшому у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати, що були фактично сплачені за лікування та оздоровлення неповнолітньої дитини, [PERSON], у розмірі 35 000 гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримали з підстав зазначених у позові, просили суд про задоволення позову. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовну заяву визначили частково не заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, що обумовлене тим, що відповідач майже чотири роки не працює та на даний час має не регулярний та мінливий дохід, а тому не має змоги сплачувати аліменти в більшій сумі ніж 1000 грн. щомісячно. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час (за останні три роки), а також додаткові витрати на дитину, що були фактично сплачені за лікування та оздоровлення дитини, відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову в цій частині посилаючись на те, що позивач не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також на те, що відповідач не ухиляється від сплати аліментів, а твердження позивача про те, що відповідач не допомагає своїй дитині матеріально та не приймає участь у її вихованні, а також не виконує жоден із тих обов'язків, які покладені на нього законом, як батька, не відповідають дійсності, оскільки з моменту народження дітей і по даний час відповідач не припиняв утримувати дітей матеріально та приймати участь у їхньому вихованні, доглядати за ними, а також приймати участь у вирішенні повсякденних питань та проблем дітей, не зважаючи на те, що відповідач проживає окремо від дітей. Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2003 року було розірвано (а.с. 14). Також судом встановлено, що від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей: неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO] та повнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вбачається, що після розірвання шлюбу неповнолітня донька сторін [PERSON], 2001 року народження залишилась проживати з позивачем у квартирі за адресою: [ADDRESS]. З 2009 року, відповідач проживає окремо. Позивач при зверненні до суду зазначала, що після розірвання шлюбу відповідач проживаючи окремо не виконує свої батьківські обов'язки щодо утримання своїх дітей, не забезпечує їх матеріально та не приймає участі у їхньому вихованні, в зв'язку з чим позивач самостійно опікується спільними з відповідачем дітьми, власними силами матеріально забезпечує їх, однак заробітна плата, яку позивач отримує працюючи в кафе не дає їй можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань неповнолітньої дитини, [PERSON]. Самостійно нести витрати на харчування, навчальні заклади, необхідний одяг та взуття для дитини, медичні препарати, відвідування дитячих лікарів, позивачу дуже складно, оскільки на сьогоднішній день мінімальний розмір обов'язкових витрат на неповнолітню [PERSON] складає приблизно 4000 гривень на місяць. Окрім того позивач зазначала, що є й додаткові витрати на дитину, що пов'язані із незадовільним станом здоров'я, оскільки неповнолітня [PERSON] потребує хоча б один раз на рік проходити спеціальні лікувально-оздоровчі курси в санаторно-курортних закладах. Так, протягом останніх двох років (2014-2015 p.p.) за фінансової допомоги дідуся, дитина пройшла курс лікування в певних санаторіях. Загальна сума додаткових витрат на дитину за 2 роки складає 70 000 грн. Позивач стверджувала, що вона неодноразово намагалася домовитися із відповідачем про хоча б будь-яку фінансову допомогу на неповнолітню доньку, однак відповідач постійно ухиляється від свого батьківського обов'язку, жодним чином не допомагає своїй дитині, ухиляється й від будь-яких батьківських обов'язків щодо духовного та фізичного виховання дитини, при цьому відмовляється повідомити про своє місце роботи та розмір заробітної плати та взагалі будь-які інші види доходу (заробітку), в зв'язку з чим позивач просила суд про задоволення позову. Відповідач позовну заяву визнав частково не заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення з нього на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, що обумовлене тим, що відповідач майже чотири роки не працює та на даний час має не регулярний та мінливий дохід, а тому не має змоги сплачувати аліменти в більшій сумі ніж 1000 грн. щомісячно. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час (за останні три роки), а також додаткові витрати, що були фактично сплачені за лікування та оздоровлення дитини, відповідач заперечував проти задоволення позову в цій частині посилаючись на те, що позивач не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також на те, що відповідач не ухиляється від сплати аліментів, а твердження позивача про те, що відповідач не допомагає своїй дитині матеріально та не приймає участь у її вихованні, а також не виконує жоден із тих обов'язків, які покладені на нього законом, як батька, не відповідають дійсності, оскільки з моменту народження дітей і по даний час відповідач не припиняв утримувати дітей матеріально та приймати участь у їхньому вихованні, доглядати за ними, а також приймати участь у вирішенні повсякденних питань та проблем дітей, не зважаючи на те, що відповідач проживає окремо від дітей. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач в процесі розгляду справи надав до суду пояснення про те, що на даний час він офіційно не працює та має нерегулярний та мінливий дохід, а тому не має фінансової змоги сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у заявленій позивачем сумі 1200 грн. щомісячно, при цьому відповідач погодився на стягнення з нього аліментів щомісячно на утримання не повнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1000 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 17 листопада 2015 року перебуває на обліку в Солом'янському районному центрі зайнятості без статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю, що підтверджується копією довідки Солом'янського центру зайнятості №3229 від 24. 11. 2015 року (а.с. 61). Зважаючи на вищевикладене, обставини справи, з урахуванням матеріального становища платника аліментів, а також те, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, враховуючи інші обставини, що мають істотне значення, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на корись позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час (за останні три роки), слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Слід зазначити, що позивачем при розгляді справи, а також її представником не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач дійсно вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. З огляду на зазначене вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат, що були фактично сплачені за лікування та оздоровлення неповнолітньої дитини, [PERSON], у розмірі 35000 гривень, слід зазначити наступне. Позивач в обґрунтування своєї вимоги посилалась на те, що позивач вимушена нести додаткові витрати на не повнолітню дитину, що пов'язані із станом здоров'я останньої, оскільки неповнолітня [PERSON] потребує хоча б один раз на рік проходити спеціальні лікувально-оздоровчі курси в санаторно-курортних закладах. Позивач зазначала, що протягом останніх двох років (2014-2015 p.p.) за фінансової допомоги дідуся (батька позивача), дитина пройшла курс лікування в наступних закладах: санаторій «Квітка полонини» у Закарпатському районі (грудень 2014 р. та жовтень 2015 р.) - витрати становлять 19 248,00 грн.; санаторій «Рогашка Слатина», Словенія (серпень 2014) - витрати становлять 35 000 грн. (1560 евро); УДЦ «Молода гвардія» (червень 2014) - витрати становлять 2 445,00 грн.; відпочинок на курорті Шарм Ель Шейх, Єгипет (березень 2014) - витрати становлять 14 123,00 грн. Загальна сума додаткових витрат на дитину за 2 роки склала 70 000 грн., половину з яких позивач просила суд стягнути з відповідача. Відповідно до ст.. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. З наведеного вище вбачається, що вимога про стягнення додаткових витратах на дитину, може бути пред'явлена в разі виникнення особливих обставин (розвиток здібностей дитини, хвороба, каліцтвом тощо). Відповідач заперечував проти стягнення з нього додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини посилаючись на скрутне матеріальне становище, що обумовлене відсутністю сталого заробітку. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіривши матеріали справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про те що стан здоров'я неповнолітньої дитини сторін є таким, що дитина дійсно потебує лікування та відпочинку у вищезазначених (обраних позивачем) закладах, а також доказів того, що у вказаних закладах неповнолітній було здійснено певне профільне лікування, яке остання нібито потребувала, а тому вказана вимога позивача не є обгрунтованою, в зв'язку з чим задоволенню не підлягає. З урахуванням часткового задоволення позову, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 243,60 грн. За таких обставин,

Outcome: partial