Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, я в якому просить розірвати договір № 258 від 03.09.2018 року на послуги посередництва при працевлаштуванні за кордоном, стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 26320 грн., які були сплачені нею авансом за даним договором, стягнути з відповідача на її користь пеню, яка, станом на 07 лютого 2019 року, складає 29215,20 грн. Позивач звернулася до суду з позовом, на обгрунтування якого зазначила, що 03 вересня 2018 року між нею та відповідачем було укладено договір № 258 на послугу посередництва при працевлаштуванні за кордоном, відповідно до якого вона доручила, а відповідач прийняв на себе зобов`язання по наданню послуги посередництва при працевлаштуванні на роботу за кордоном, сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним і працедавцем. Згідно з п. 1.2. укладеного між ними договору, строк виконання послуги відповідачем був встановлений від 90 до 120 календарних днів, тобто до 02 січня 2019 року. На виконання умов укладеного між ними договору, а саме п. 4.1. вона сплатила відповідачу авансовий платіж в сумі 800 євро (26320 грн.). Однак, у встановлений договором термін відповідач умови укладеного між ними договору не виконав, послугу з працевлаштування за кордоном їй не надав, жодних вакансій не пропонував, внаслідок чого трудового договору між нею та працедавцем укладено не було. Вона неодноразово зверталась до відповідача з усними вимогами щодо виконання умов укладеного між ними договору. Однак її просили зачекати і запевняли, що найближчим часом будуть запропоновані вакансії щодо її працевлаштування за кордоном. 23 січня 2019 року вона звернулась до відповідача письмово листом-зверненням, в якому просила повідомити причини невиконання його обов`язків за договором або повернення сплаченого нею авансу. Однак відповіді від відповідача вона не отримала, а сплачені кошти їй повернені не були. Будь-яких додаткових угод щодо продовження строків надання відповідачем послуг не укладалось. У зв`язку з цим за захистом своїх прав вона вимушена була звернутись до суду. Відповідно п. 3.2 договору, відповідач зобов`язався надати їй послугу по працевлаштуванню за кордоном у строк від 90 до 120 календарних днів, тобто до 02 січня 2019 року, в який він своє зобов`язання не виконав. Передбачена ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» пеня складає 29215,20 грн. та розрахована наступним чином: (26320 грн. * 3%) * 37 днів = 29215,20 грн., виходячи з того, що час прострочення з 02 січня 2019 року по 07 лютого 2019 року становить 37 днів, а сплачена нею авансом сума становить 26320 грн. 26 лютого 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 19 березня 2019 року позивач надала суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що після відкриття провадження по справі, а саме 12 березня 2019 року відповідач перерахував на її користь кошти в сумі 26320 грн., які були сплачені нею авансом за договором № 258 на послуги посередництва при працевлаштуванні за кордоном від 03 вересня 2018 року, тому просить договір розірвати і стягнути з відповідача на її користь пеню, яка, станом на 07 лютого 2019 року, складає 29215,20 грн. 03 квітня 2019 року представник відповідача подав відзив на позов, у якому зазначив, що 11 лютого 2019 року позивачка за своїм бажанням відмовилась від виконання договору до моменту узгодження конкретної прийнятної для неї вакансії, у зв`язку з чим нею було подано заяву про повернення сплачених коштів. Оскільки, сплачений авансовий платіж перераховувався на користь партнера, що безпосередньо реалізовував функції пошуку і пропозиції вакансій у обраній країні - Норвегії, повернення коштів позивачці мало зайняти певний час. У присутності позивачки, відповідно до п. 7.4 договору, було визначено, що кошти можуть будуть повернуті у повному обсязі, протягом 30 днів, про що було зроблено відповідний запис на заяві, засвідчений підписом та печаткою, при цьому позивачка не висловила заперечень щодо цього строку. 12 березня 2019 року, тобто в межах встановлених строків, сплачені позивачкою кошти були їй повернуті у повному обсязі. Через деякий час після укладення договору, позивачка повідомила про те, що хоче працевлаштуватись на роботу у Норвегії. Строк оформлення довгострокової візи для роботи, зокрема, у Норвегії, може складати від 1 до 9 місяців, тобто в будь-якому випадку строк виконання послуг не залежить від дій посередника. Позивачка була добре обізнана про направлення її документів для оформлення на працевлаштування у Норвегії. Таким чином, зі сторони відповідача було здійснено максимум заходів для сприяння працевлаштування позивачки у Норвегії, проте, оскільки фактична наявність вакансій та строки оформлення документів взагалі не залежать від посередника, позивачці було повідомлено про необхідність очікувати результату, що не залежить від ФОП [PERSON] , на що вона начебто погодилась. Позивачка висловила намір розірвати укладений договір, на що було надано позитивну відповідь і запропоновано скласти заяву про повернення сплачених коштів, яка була від неї отримана 11 лютого 2019 року, а відповідні кошти були повернуті в межах встановленого тридцятиденного строку - 12 березня 2019 року. Таким чином, укладений з позивачкою договір було розірвано, а зобов`язання відповідно є припиненими. Представник позивача у судовому засіданні пояснив підтримав позов з підстав, викладених в ньому та пояснив, що між позивачем та відповідачем був укладений договір 03 вересня 2018 року зі строком виконання 90-120 днів, тобто до 02 січня 2019 року. Питання про пролонгацію договору не піднімалось. У тексті договору не було вказано характер роботи, конкретної вакансії та в якій державі повинна була б працювати позивач. Сторони спілкувались по Вайберу, у переписці відповідач пропонував знайти позивачці вакансію у Польщі, але вона відмовилась. 23 січня 2019 року позивачка звернулась з листом до відповідача, а 07 лютого 2019 року з позовом до суду. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, згідно заяви про зменшення позовних вимог, оскільки відповідач сплатив позивачці 12 березня 2019 року 26320 грн., які були внесені позивачкою у якості авансу. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що остаточний строк дії договору 25 січня 2019 року. За законодавством Норвегії документи, які вони надають для відкриття візи, видаються у останню п`ятницю місяця. У випадку позивача це було б 25 січня 2019 року, але вона не дочекалась і 23 січня 2019 року написала заяву про анулювання договору та відмову від послуг. Вони з нею здзвонилися та попросили, щоб вона особисто прийшла та подала письмову заяву, при цьому позивачка запитувала, коли їй будуть повернуті кошти. Кошти були повернуті 12 березня 2019 року, оскільки йому був потрібен час для анулювання всіх дій. Він оплатив запрошення, страховий договір, трудовий договір, договір за житло і на те, щоб з Норвегії повернулись ці кошти, потрібно було почекати приблизно один місяць. На час дії договору позивач знаходилась у Польщі. У неї запитували чи хоче вона продовжити договір, крім того він пропонував позивачці працевлаштування у Польщі, але остання від цих пропозицій відмовилась. Вони спілкувались по Вайберу, письмово не спілкувались. Позивач не дочекалась отримання візи та інших документів. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що укладений з позивачем договір виконувався відповідачем належним чином, він неодноразово пропонував їй вакансії у Польщі, але вона відмовилась. Спілкування по Вайберу не заборонено законодавством. Вважає, що пеня не може бути стягнута, оскільки не було прострочення по договору, позивачка сама відмовилась від нього у односторонньому порядку, тому у задоволенні позову слід відмовити. З`ясувавши позицію сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Загальні умови укладення, виконання та розірвання договору регулюється главою 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України). Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до частини 1 статті 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони 03 вересня 2019 року уклали договір № 258 на послугу посередництва при працевлаштуванні за кордоном, згідно якого відповідач прийняв на себе зобов`язання по наданню послуги посередництва при працевлаштуванні на роботу за кордоном, сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним і працедавцем, зі строком виконання послуги від 90 до 120 календарних днів, а позивач у свою чергу зобов`язалася сплатити посереднику винагороду за послуги, передбачені договором у розмірі 1200 євро (за курсом у день оплати), 03 вересня 2018 року нею був внесений авансовий платіж 800 євро (26320 грн.), а суму, що залишилась в розмірі 400 євро за курсом у день оплати, позивач зобов`язалася внести до 25 січня 2019 року. В процесі виконання послуги сторонами могли бути оговорені інші строки. Ці зміни повинні бути прописані у додатковій угоді та додані до основного договору (а.с. 10-11). У період з 03 вересня 2018 року до 02 січня 2019 року відповідачем належним чином виконувалися зобов`язання за договором № 258 від 03 вересня 2019 року, він двічи пропонував позивачу різні вакансії в Польщі, але пропозиції не були прийняті позивачем, що підтверджується роздруківкою переписки між сторонами у програмі обміну текстовими повідомленнями з підтримкою голосового та відеозв`язку «Вайбер» (а.с. 49-55) та визнано сторонами у судовому засіданні. 23 січня 2019 року позивач направила поштою на адресу відповідача заяву про відмову від надання послуг відповідача, що підтверджується копією листа [PERSON] , експрес-накладною № 59000394884894, роздруківкою переписки між сторонами у програмі обміну текстовими повідомленнями з підтримкою голосового та відеозв`язку «Вайбер» (а.с. 8, 9, 53), а також визнано сторонами у судовому засіданні. Умовами п.п. 7.3 та 7.4 Договору встановлено, що у випадку ненадання робітнику вакансії, вартість вакансії повертається. Якщо Робітник за особистими обставинами відмовляється від надання послуг Посередника з працевлаштування, сума сплати винагороди та строки повернення розглядатимуться індивідуально. Строк повернення вартості вакансій у випадку ненадання робітнику вакансії у договорі між сторонами не зазначено. 11 лютого 2019 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявкою (а.с. 47) на повернення коштів за договором № 258 в розмірі 800 євро (26320 грн.) і сторонами був погоджений строк повернення коштів на протязі 30 днів, тобто до 13 березня 2019 року. На підставі даної заявки 12 березня 2019 року позивачу відповідачем були повернуті кошти в розмірі 26320 грн., що підтверджується дублікатом чека (а.с. 48), а також визнано сторонами. Відповідно п. 6.2 договора № 258 від 03 вересня 2018 року, укладеного між сторонами, сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не через їхню провину. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що прийняла всі залежні від неї заходи для належного виконання зобов`язання. Тож судом встановлено, що відповідач прийняв всі залежні від нього заходи для належного виконання укладеного з позивачем договору, позивач 23 січня 2019 рокувідмовилась від надання відповідачем послуг посередництва у працевлаштуванні, 11 лютого 2019 року подала заявку на повернення коштів, які були їй повернуті 12 березня 2019 року, тож договір № 258 від 03 вересня 2019 року є розірваним. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договору та стягнення з відповідача пені, оскільки прострочення з боку відповідача по виконанню зобов`язання не було, за заявою позивача договір розірвано, а позивач отримала від відповідача суму сплаченого нею авансу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed