Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Ренійської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], про визнання за нею як спадкоємицею за заповітом право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], та складається із 1/2 частини житлового будинку літ. «А»: житлова кімната №5 площею 13,20 кв. м., кухня №6 площею 13,00 кв. м, дворовий водопровід №3; 1/2 частини огорожі №№1, 2, 4; 1/2 частини сараю літ.«Е»; 1/2 частини літньої кухні літ.«Б», що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.02.2001 року дідусь [PERSON] залишив заповіт, яким заповів їй все своє майно. Нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкодавцем за життя не була проведена державна реєстрація права власності на вказану частину житлового будинку. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], Ренійська міська рада Одеської області, яким просив виділити на його користь зі спадкового майна [PERSON] обов'язкову частку, що складається з 1/4 частини нерухомого майна, а також визнати за ним право власності на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.74, 75 т.1). Ухвалою суду від 24.01.2012 року зустрічна позовна заява об'єднана в одне провадження з первісним позовом (а.с.125 т.1). Ухвалою суду від 19.11.2012 року замінено первісного відповідача Ренійську міську раду Одеської області у справі за позовом [PERSON] до Ренійської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на спадкове майно, належним відповідачем - [PERSON] (а.с.160 т.1). В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надавали неодноразово заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідною письмовою заявою позов та обставини позову підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, що мають істотне значення, оскільки вироком Ренійського районного суду Одеської області від 21.12.2005 року [PERSON] засуджено за нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження своєму батькові [PERSON] Наявність неприязні протягом тривалого часу між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON] було встановлено також рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 12.02.2014 року. Щодо зустрічного позову представник позивача надавала письмови пояснення про те, що, дійсно, під час спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Чоловік [PERSON] та син [PERSON] безпосередньо перед смертю спадкодавця [PERSON] проживали разом з нею, що свідчить про прийняття ними спадщини. На момент смерті дружини [PERSON] був непрацездатним, а отже мав право на обов'язкову частку у спадщині в розмірі 2/3 частин з частки, яка б належала йому при спадкоємстві за законом. Також вважає, що реєстрація договору та державна реєстрація права власності - два окремі юридичні факти, які мають відбутися для належного переходу права власності на нерухоме майно шляхом укладення договору. Цивільне законодавство 1963 р. передбачало лише державну реєстрацію. Основна мета реєстрації правочину полягає в тому, щоб публічно довести, що договір мав місце бути. Адже за умов чинної до 2004 р. системи посвідчення правочинів про існування договору на момент його укладення знали лише учасники такого договору, а також нотаріус, який посвідчував правочин. Таку реєстрацію було проведено в КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» за №16-89-2185, про що свідчить відповідна довідка. Отже, всі вимоги Закону, який діяв на час виникнення правовідносин, виконані. Крім того, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Звернула увагу, що [PERSON] весь час користувалася житловим будинком [ADDRESS], проводила будівництво, переобладнання тощо. [PERSON] з часу смерті матері жодного разу не висував будь-яких вимог щодо вказаного майна. Крім цього, просили застосувати строку позовної давності, передбаченого ст.71 ЦК УРСР щодо вимог зустрічного позову. Представник відповідача неодноразово уточнювали зустрічну позовну заяву, остаточно просили: 1) застосувати до договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], укладеного 19.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого Бесарабською товарною біржею, наслідки недійсності нікчемного правочину, у відповідності до ст.216 ЦК України та ст.ст.47, 48 ЦК УРСР; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], яку заповіла [PERSON] 18.06.1997 року; 3) визнати за [PERSON] право власності на обов'язкову частку у спадщині, що залишилася після смерті спадкодавця [PERSON], та складається з 1/8 частини житлового будинку, розташованого [ADDRESS]; 4) визнати за [PERSON] право власності на 62/100 частин житлового будинку, розташованого [ADDRESS] за сукупністю: обов'язкова частка у спадщині в розмірі 1/8 частини та частка за заповітом в розмірі 1/2 частини; 5) визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті спадкодавця [PERSON], та складається з 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS]; 6) визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті спадкодавця [PERSON], та складається з 37/100 частки житлового будинку [ADDRESS]; 7) визнати за [PERSON] право власності на 62/100 частин житлового будинку [ADDRESS] Одеської області за сукупністю: спадкове майно [PERSON] в розмірі 1/4 частини та [PERSON] в розмірі 37/100 частин. Також, просив стягнути з відповідачів солідарно у рівних частках судові витрати у розмірі 3500 гривень (а.с.212-221 т.3). В обґрунтування зустрічної позовної заяви та заперечень проти первісного позову, представник відповідача пояснив, що батьки сторін за період шлюбу побудували житловий будинок [ADDRESS], а також житловий будинок [ADDRESS]. 18.06.1997 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала своєму синові [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] не звертався, спадщину за заповітом прийняв шляхом управління та володіння спадковим майном спадкодавця. 19.06.2001 року [PERSON] в порушення спадкових прав сина [PERSON], який є інвалідом та має право на обов'язкову частку у спадщині, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який посвідчений Бесарабською товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №06-01. Вважає, що вказане майно є спадковим майном після смерті батьків. Крім того, вважає, що вказана угода була укладена з порушенням норм ст.ст.47, 48, 227 ЦК УРСР, зокрема не була дотримана нотаріальна форма договору та порушені його спадкові права. КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» хоча зафіксувало даний договір купівлі-продажу, але не провело його державної реєстрації, про що свідчить відсутність в Реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] Про продаж батьком [PERSON] житлового будинку [ADDRESS], стало відомо лише у 2014 році під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування, коли були надані відповідні документи. Отже, вважає, що строк позовної давності пропущений не був. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник третьої особи [PERSON] надавала неодноразово заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши пояснення представника відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 30.12.1952 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №136. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.128, 188 т.2, а.с.96, 116, 146 т.3). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [INFO] - син [PERSON]., що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 05.03.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області (а.с.76 т.1, а.с.127 т.2, а.с.95, 117, 148 т.3); [INFO] - дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Ренійським районним РАГС 05.04.1956 року, а також свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом РАГС Ренійської райдержадміністрації 25.12.1993 року (а.с.186 т.3). 11.01.1979 року рішенням виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів за №2 [PERSON] відведено земельну ділянку площею 585 кв.м для індивідуального будівництва по [ADDRESS] (а.с.88, 89 т.2). 17.02.1979 року комунальне господарство виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів від 11.01.1979 року за №2 надало [PERSON] право безстрокового користування земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS], загальною площею 585 кв.м для забудови одноповерхового житлового будинку згідно із затвердженим проектом від 04.07.1979 року за №201 (а.с.90 т.2). 24.12.1984 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частини будинку [ADDRESS], а.с.159 т.3) в м. Рені Одеської області, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори Одеської області в реєстрі за №3259 (а.с.99, 100, 142, 143 т.3). 10.07.1991 року індивідуальне домоволодіння, розташоване по [ADDRESS], закінчено будівництвом та введено в експлуатацію. Як вбачається з акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, будівництво розпочато у 1989 році, закінчено - у 1990 році (а.с.91, 229 т.2). 11.07.1991 року рішенням виконавчого комітету Ренійського міської ради народних депутатів за №215 затверджено акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10.07.1991 року, яке належить [PERSON], житловою площею 40, 5 кв.м; БТІ дозволено зареєструвати домоволодіння [ADDRESS] (а.с.92 т.2). 23.09.1991 року Ренійським міським бюро технічної інвентаризації надано висновок про реєстрацію на праві особистої власності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] (а.с.93 т.2). 21.10.1993 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частини будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори Одеської області в реєстрі за №3168 (а.с.144, 145 т.3). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) СК України застосовується до сімейних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року. Ураховуючи викладене, до спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення КпШС України. Так, стаття 22 КпШС України, яка діяла на час набуття права власності на спірні житлові будинки, визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен с подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст.24 КпШС України роздільним майном вважалося лише майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу у дар або у порядку спадкування, а також речі індивідуального користування. Згідно з ч.1 ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, аналіз вищенаведених норм сімейного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, а також обставин справи дає підстави для висновку про те, що домоволодіння [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], незалежно від того що воно було зареєстровано на [PERSON], та їх частки були рівними. Житловий будинок [ADDRESS], був роздільним майном вказаного подружжя, оскільки він був одержаний ними під час шлюбу у дар. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд виходить з такого. Відповідно до статей 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. У судовому засіданні встановлено, що 19.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який посвідчений Бесарабською товарною біржею в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №06-01 (а.с.76, 94 т.2). Згідно з довідкою Ренійського міського бюро технічної інвентаризації від 19.06.2001 року домоволодіння, розташоване по [ADDRESS], належить на праві особистої власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 19.06.2001 року за реєстровим номером 06-01, що записано в реєстрову кадастрову книгу за №16-89-2185 (а.с.87, 231 т.2). Частина 1 статті 47 ЦК УРСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За змістом ст.247 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року (далі - постанова Пленуму), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу. На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року за №1956-ХІІ, згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Зі змісту ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення угоди, слідує, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (19.06.2001 року), - договір-купівлі продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на жилий будинок, що відчужується. Отже, на час укладення угоди діючим законодавством не була встановлена заборона укладати договори купівлі-продажу житлових будинків на біржі. Це також підтверджується положеннями Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року за № 121, де в п.9 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, зазначені договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Як вбачається з матеріалів справи, реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS], було проведено в КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» 19.06.2001 року за №16-89-2185 (а.с.76, 87 т.2). Отже, всі вимоги Закону, який діяв на час виникнення правовідносин, були виконані. Згідно з ч.1 ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відтак, враховуючи, що чинне на момент укладення договору купівлі-продажу законодавство не передбачало обов'язкового нотаріального посвідчення договорів, укладених на біржі, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав недодержання його нотаріальної форми задоволенню не підлягають. Норма ст.216 ЦК України, на яку посилався відповідач у позовних вимогах, на думку суду, застосуванню не підлягає, оскільки за змістом абз.1 п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає застосуванню законодавство, чинне саме на момент вчинення правочину. Також суд звертає увагу на те, що давно пануючий в юридичній літературі поділ недійсних правочинів за ступенем їх недійсності на нікчемні та оспорювані як нормативно-правову дефініцію вперше було закріплено лише в ЦК України 2003 р. Що стосується вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав його невідповідності вимогам закону, суд виходить з такого. Згідно ст.48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених пп.5 і 16 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року (далі - постанова Пленуму) за правилами статті 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особисті правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. При вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Відтак, враховуючи, що ст.48 ЦК УРСР не визнавала в імперативній формі недійсним правочин з підстав його невідповідності вимогам закону, а лише допускала можливість визнання його недійсним в судовому порядку на вимогу однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, суд дійшов до висновку про те, що за наведених підстав договір купівлі продажу, укладений 19.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований на Бесарабській Товарній біржі, не є нікчемним від моменту його вчинення незалежно від рішення суду. На думку суду, даний правочин є оспорюваним. Отже, не будучи оспореним за волею його учасників або іншої заінтересованої особи, оспорюваний правочин є дійсним і породжує правові наслідки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення його учасників при його вчиненні. Таким чином, аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з підстав його невідповідності вимогам закону, задоволенню також не підлягають. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], суд виходить з такого. 18.06.1997 року [PERSON] залишила заповіт, яким заповіла своєму сину [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.124 т.2) Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 25.03.2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] померла [INFO] (а.с.180 т.1, а.с.125 т.2). Відповідно до абз.1 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Ураховуючи викладене, до спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення ЦК УРСР. Так, після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складалося з: 1/2 частини будинку [ADDRESS]; 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. Згідно з ч.1 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року N45/5 (далі - Інструкція №45/5), визначалось, що доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Як вбачається з копії будинкової книги [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] був прописаний у спадковому будинку по [ADDRESS] (а.с.185, 203, 204 т.3), який в подальшому ним був відчужений за правовстановлюючими документами, що за змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, а також Інструкції №45/5, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, свідчить про його вступ в управління та володіння спадковим майном, а отже, про прийняття спадщини. Доводи відповідача [PERSON] про те, що безпосередньо перед смертю матері батько [PERSON] знявся з реєстраційного обліку за адресою по [ADDRESS], а тому не є таким, що прийняв спадщину, враховуючи вищевикладене, а також наявність між ними неприязних відносин та відсутність згоди щодо спільного проживання за вказаною адресою (що, в тому числі, підтверджується рішеннями Ренійського районного суду Одеської області від 27.11.2002 року про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ житлового будинку (а.с.208, 209 т.1), на висновки суду не впливають. 16.01.2001 року [PERSON] звернувся до Ренійського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про розділ житлового будинку [ADDRESS] в натурі, посилаючись на те, що останній перешкоджає користуватися належною йому частиною (а.с.131, 171 т.2). 27.11.2002 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області проведено розділ домоволодіння [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON], а саме: [PERSON] виділено в конкретне користування з житлового будинку літ. «А» варіант перший: квартиру №1: житлову кімнату №5 площею 13,20 кв.м, вартістю 2 562 грн., кімнату-кухню №6, площею 13,00 кв.м - 2 523 грн., дворовий водопровід №3 - 373 грн., 1/2 частину огорожі №№1, 2, 4 - 239 грн., 1/2 частини сараю літ. «К» - 43 грн., 1/2 частина літньої кухні літ.«Б» - 970 грн., в цілому на суму 6 710 грн., що складає 50,7% або 1/2 частини домоволодіння; [PERSON] виділено в конкретне користування з житлового будинку літ. «А» варіант другий: квартиру №2: житлову кімнату №4, площею 15,50 кв.м, вартістю 3 069 грн., кухню №3, площею 4,30 кв.м - 839 грн., коридор №2, площею 4,90 кв.м - 950 грн., льох літ. «Г» - 307 грн., 1/2 частини літньої кухні літ. «Б» - 970 грн., 1/2 частини сараю літ. «Е» - 42 грн., 1/2 частини огорожі №1, 2, 4 - 240 грн., вбиральню літ. «С» - 120 грн., всього на суму 6 537 грн., що складає 49,3 % або 1/2 частини домоволодіння. Коридор №1 із житлового будинку літ. «А», площею 3,50 кв.м вартістю 679 грн., а також земельна ділянка двору в розмірі 315 кв.м - залишені в загальному користуванні співвласників (а.с.12, 209 т.1, а.с.172 т.2). Згідно з актом державного виконавця Ренійської державної виконавчої служби від 30.07.2003 року рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27.11.2002 року виконано у повному обсязі (а.с.235 т.2). Постановою завідувача Ренійської районної державної нотаріальної контори від 21.03.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (а.с.138 т.3). Приймаючи до уваги, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 27.11.2002 року не було вирішено питання про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а фактично виділено [PERSON] та [PERSON] в конкретне користування по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS], суд дійшов до висновку про те, що спадкування після смерті [PERSON] на 1/2 частини будинку [ADDRESS] здійснюється за заповітом, на 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] - за законом. Викладене узгоджується із відомостями, викладеними в довідці КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» за вих.№199 від 29.05.2017 року, згідно з якими власниками домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON] - 1/2 частини (на підставі договору дарування №3259 від 24.12.1984 року) та [PERSON] - 1/2 частини (на підставі договору дарування №3168 від 21.10.1993 року) (а.с.160 т.3). Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 535 ЦК УРСР передбачалося, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу (ч.1 ст.537 ЦК УРСР). Згідно з ч.1 ст.529 ЦК ЦРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Отже, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] були: чоловік [PERSON], син [PERSON] та дочка [PERSON] На час смерті спадкодавця [PERSON] (пенсіонер) та [PERSON] (інвалід ІІІ групи) були непрацездатними, а отже мали право на обов'язкову частку у спадщині. Дочка [PERSON] в управління або володіння спадковим майном не вступила, заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не подавала. Разом з тим, відповідно до ст.535 ЦК УРСР [PERSON] після смерті дружини прийняв спадщину, яка складалася з 1/9 частини (2/3 від 1/6 частки) будинку [ADDRESS]. [PERSON], в свою чергу, за заповітом прийняв спадщину, яка складалася з 7/18 (1/2 - 1/9 обов'язкової частки [PERSON]) частки будинку [ADDRESS], а також 1/4 частки домоволодіння [ADDRESS], у відповідності до ст.529 ЦК УРСР. Таким чином, вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця [PERSON], підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 7/18 частки будинку [ADDRESS]. Вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця [PERSON], та складається з 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], задоволенню не підлягають, оскільки договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав [PERSON] вказаний житловий будинок, є чинним і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався. У судовому засіданні судом неодноразово уточнювалися позовні вимоги та підстави, на яких вони ґрунтуються, однак представник відповідача наполягав на задоволенні позовних вимог в редакції від 16.01.2017 року, вважаючи, що вказаний договір є нікчемним, а не оспорюваним. Вирішуючи первісні та зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], суд виходить з такого. За змістом витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №18689541 від 23.02.2009 року та спадкової справи за вих.№996/01-16 від 01.11.2016 року [PERSON] 02.02.2001 року залишив заповіт, зареєстрований за №211, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, в тому числі і належну йому 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], своїй онуці - [PERSON] (а.с.7 т.1, а.а.123 т.2, а.с.61, 64, 101 т.3). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 30.12.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.8, 181 ч.1, а.с.126 т.2). Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з 11/18 (1/2 + 1/9) частин будинку [ADDRESS]. 13.01.2009 року [PERSON] звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся [PERSON]; 23.02.2009 року - із відповідною заявою звернувся [PERSON] (а.с.133, 134 т.1, а.с.129, 158, 160 т.2, а.с.57, 60 т.3). 12.02.2014 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування (а.с.185-187 т.1, а.с.81-83 т.2). Постановою завідувача Ренійської районної державної нотаріальної контори від 18.02.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON], оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.236 т.2). Постановою завідувача Ренійської районної державної нотаріальної контори від 17.09.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (а.с.40, 94 т.3). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст.1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті. Згідно з ч.3 ст.1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До осіб, які мають право на обов'язкову частку незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] відноситься його син [PERSON], оскільки останній є інвалідом дитинства безстроково, що підтверджується витягом із акту огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ №083620 (а.с.35, 78-80, 84 т.1, а.с.159, 167-169 т.2, а.с.59 т.3). Відтак, враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права на обов'язкову частку у спадщині підлягають частковому задоволенню, а саме - на 11/72 (1/4 від 11/18) частки житлового будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно підлягають частковому задоволенню, а саме на 33/72 (11/18 - 11/72 обов'язкова частка [PERSON].) частини, але без визначення конкретних літер. Суд вважає за можливе не давати оцінку доводам позивача [PERSON] про те, що розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, оскільки відповідних вимог нею заявлено не було. За наведених вище підстав, суд не вважає за доцільне давати оцінку вироку Ренійського районного суду Одеської області від 21.12.2005 року, яким [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину за ч.1 ст.122 КК України за нанесення навмисно своєму батькові [PERSON] тілесних ушкоджень (а.с.248, 249 т.1). Враховуючи, що до складу спадщини [PERSON] не входила будь-яка частина житлового будинку [ADDRESS], оскільки за життя він розпорядився нею, зважаючи на ту обставину, що договір купівлі-продажу недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на певну частину вказаного житлового будинку, задоволенню не підлягають. Вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за сукупністю (абз. 3 п.2, абз. 3 п.3 позовних вимог, а.с.220, 221 т.3) фактично є дублюванням вимог про визнання права власності на спадкове майно, а тому задоволенню не підлягають. Також суд вважає, що не підлягає задоволенню заява позивача про застосування строку позовної даності, передбаченого ст.71 ЦК УРСР, оскільки у задоволенні вимог [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину було відмовлено по суті. Крім того, на час розгляду справи відсутні будь-які достеменні та неспростовні докази того, що до 2012 року [PERSON] було відомо про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу спірного домоволодіння. Вирішуючи вимоги в частині стягнення судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судовому збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за №3674-VІ у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. У разі зменшення розміру позовних вимог питання щодо повернення суми судового збору вирішується відповідно до статті 7 цього Закону. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України звільнити сторони від обов'язку сплачувати одна одній покладені судові витрати, оскільки задоволені позовні вимоги є пропорційними в даному випадку до сплачених судових витрат сторонами, а в решті позовних вимог сторонам відмовлено.

Outcome: partial