Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що [INFO] року, у м. Луганську внаслідок злоякісного новоутворення правої молочної залози померла її мати [PERSON], [INFO]. При зверненні до Біловодського районного відділу ДРАЦС їй було відмовлено у реєстрації смерті матері через сумнів у легітимності медичного свідоцтва про смерть виданого медичним закладом, який розташований на непідконтрольній державній владі території. Також виявилось, що до Державного реєстру актів цивільного стану не були внесені відомості про її шлюб з [PERSON], після реєстрації якого вона змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON] первинні документи залишились на тимчасово непідконтрольній державній владі території і довідка про зміну прізвища, видана органом окупаційної влади не має юридичної сили. Тому вона вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті матері та факту родинних відносин з померлою, оскільки не може документально підтвердити родинні стосунки з матір'ю, що їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть матері та оформлення спадщини, яка залишилась після її смерті. У своїй заяві [PERSON] просить справу розглянути за її відсутності. Заінтересована особа - Біловодський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області також надіслала письмову заяву, в якій вона просила розглядати справу за відсутності їх представника, заперечень проти поданої заяви не мала. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.1 ст. 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, тощо. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до статті 317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначені Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або іншими представниками до суду за межами такої території України. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], відповідно до якого [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], місце народження: с. Ново-Олександрівка Краснодонського району Луганської області, копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 31.10.2006р. серії [NUMBER] з якого йдеться, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], копією паспорта [PERSON], [INFO], в якому на 10 сторінці мається штамп відділу ДРАЦС про реєстрацію 25.12.1999 року шлюбу з [PERSON] 1962 року народження, актовий запис № 359, а також копією паспорта [PERSON], з якого йдеться, що [PERSON] народилась, [INFO] року у с. Новоолександрівка Краснодонського району Луганської області та реєструвала 25.12.1999 року шлюб з [PERSON]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця подала копію лікарського свідоцтва про смерть, виданого медичною установою, що розташована на окупованій території у м. Луганську, згідно якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] року у смт. Новоолександрівка Сорокинського району Луганської області від злоякісного новоутворення правої молочної залози, довідку про причину смерті та фотокартки з місця поховання. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт родинних відносин заявника з померлою, а також факт смерті [PERSON] встановленими. Враховуючи наведене,

Outcome: approved