Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] права на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач є власником вказаного житлового будинку, а відповідачі не проживають у вищевказаному будинку протягом останніх двох років, не сплачують комунальні платежі, але зареєстровані за місцем проживання в цьому будинку. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.05.2019 року позовну заяву залишено без руху. 07.06.2019 року позивач надала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви та позовну заяву з вищезазначеними позовними вимогами. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 10.06.2019 року у даній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позов не надали. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 21.11.2018 року, укладеного з [PERSON] . Відповідач [PERSON] є матір`ю позивача, відповідач [PERSON] є чоловіком матері позивача, а відповідач [PERSON] є бабусею позивача. Відповідачі зареєстровані за місцем проживання у вищезазначеному житловому будинку та відповідно до довідки ПП «ЖЕП №1 м. Житомира» від 07.05.2019 року протягом двох років за адресою реєстрації не проживають і в добровільному порядку не знялися з місця реєстрації. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Виходячи із наведеного, встановивши, що житловий будинок по [ADDRESS] вибув із власності [PERSON] та перейшов у власність [PERSON] , тому колишній власник [PERSON] , а також члени її сім`ї [PERSON] і [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, відповідачі, залишившись зареєстрованими за місцем проживання у належному [PERSON] житлі, порушують її право власності, яке підлягає захисту в порядку ст. 391 ЦК України, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідачів в рівних частках на користь позивача судовий збір. При цьому відсутні підстави стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано доказів щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved