Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] - про визнання правочину недійсним. [PERSON] мотивувала свої вимоги тим, що 03 лютого 2012 року між [PERSON], від імені якої по довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу 28.11.2011 року за реєстровим № 1483, діяла [PERSON], і [PERSON], в якості продавців, та [PERSON], в якості покупця, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 14. Про те, що квартира продана відповідачу [PERSON] [PERSON] дізналася наприкінці березня 2012 року, оскільки з кінця 2011 року не спілкувалася з дочкою, [PERSON], оскільки остання вживала наркотики. [PERSON] також зазначає, що окрім неї та третьої особи [PERSON] в квартирі з народження проживають та зареєстровані малолітні онуки позивача - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. При укладенні договору купівлі-продажу законні інтереси малолітніх дітей не були враховані оскільки стараннями посередника, нотаріусу була пред'явлена підроблена довідка форми №3, в якій були зазначені лише [PERSON] та [PERSON] На даній підставі нотаріус та третя особа Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації не були обізнані про порушення законних інтересів малолітніх [PERSON] і [PERSON] та відповідний дозвіл на відчуження третьою особою - відділом ОП Солом'янської РДА не надавався. В зв'язку із зазначеним [PERSON] просила суд визнати правочин (договір) купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 3 лютого 2012 року і застосувати наслідки його недійсності. В процесі розгляду справи, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] - про визнання добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу квартири. [PERSON] мотивував свої вимоги тим, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, [PERSON] підготувала повний пакет документів, необхідних для його укладення, пред'явила їх оригінали. Відповідно до п. 12 оспорюваного договору, за достовірність документів, що підтверджують право власності на квартиру, а також будь-якої інформації, наданої покупцю стосовно предмету договору, відповідальність несуть продавці, в тому числі і позивач, яка є стороною договору купівлі-продажу. [PERSON] зазначав, що у нього не було і не має сумнівів, що [PERSON] мала право на відчуження квартири. Крім того, [PERSON] зазначає, що він не знав та не міг знати про те, що у квартирі проживають та прописані неповнолітні діти, оскільки обов'язок надати пакет необхідних документів, в тому числі і довідку форми №3, покладався на продавців, а саме на [PERSON] та [PERSON] Таким чином, [PERSON] зазначає, що він не знав та не міг знати про необхідність згоди Органу опіки та піклування на укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а тому, на його думку, він є добросовісним набувачем. [PERSON] посилаючись на те, що він набув у власність квартиру [ADDRESS] за 213 657,00 грн. шляхом укладення договору купівлі-продажу із власниками квартири: [PERSON] та [PERSON], просив суд позов задовольнити: визнати [PERSON] добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник позовні вимоги первісного позову підтримали і пояснили, що [PERSON], тривалий час вживала наркотики і на момент укладання договору купівлі-продажу імовірно була під впливом наркотичних речовин. Факт укладення договору купівлі-продажу [PERSON] приховала від [PERSON] Станом на час розгляду справи [PERSON] відбуває покарання за збут наркотичних засобів. [PERSON] також пояснила, що довіреності на ім'я [PERSON] не складала і взагалі не мала наміру продавати квартиру. В зв'язку із зазначеним позивач за первісним позовом та її представник просили суд первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, направши до суду замість себе представника, яка в судовому засіданні первісний позов не визнала, у задоволенні позовних вимог за первісним позовом просила відмовити та просила суд про задоволення зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом пояснила, що [PERSON] не знав та не міг знати про малолітніх дітей, зареєстрованих в квартирі, що є предметом оспорюваного договору, а тому є добросовісним набувачем, позивач [PERSON] зловживає своїми правами, а також не вбачає жодних порушень прав та інтересів малолітніх [PERSON] та [PERSON], оскільки останні не були власниками квартири, а лише були в ній зареєстровані. Третя особа за первісним позовом: [PERSON] в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, заздалегідь надавши до суду пояснення відповідно до яких первинний позов підтримала, просила суд про його задоволення, посилаючись на те, що тривалий час вживала наркотики, договір мав бути фіктивним, гроші за договором купівлі-продажу залишились у покупця, оформленням усіх документів займався посередник, достовірність та належність яких вона особисто не перевіряла. Третя особа за первісним позовом: Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, заздалегідь надавши до суду пояснення по справі, відповідно до яких первісний позов підтримали та просили суд про його задоволення, зустрічний позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Також в поясненнях представник Відділу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації просив суд розгляд справи провести у відсутність представника третьої особи. Третя особа за первісним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні первісний позов підтримали та просили суд про його задоволення, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03 лютого 2012 року між [PERSON], від імені якої по довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу 28.11.2011 року за реєстровим № 1483, діяла [PERSON], [PERSON], в якості продавців, та [PERSON], в якості покупця, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 14. При укладенні вказаного договору нотаріусу [PERSON] було надано довідку форми № 3, яка не відповідала дійсності, що підтверджується наданими копіями документів на підставі яких було вчинено правочин, засвідчених нотаріусом [PERSON] та повідомленням Відокремленого структурного підрозділу «Залізничний» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської РДА в м. Києві. По вказаному факту Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві розпочато кримінальне провадження № 12013110090004754. Вбачається, що Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації свого дозволу на відчуження вказаного нерухомого майна не надавало. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно ч. 1, п. 3 ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування:укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Згідно ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;відмовлятися від майнових прав дитини. Конституційним правом кожної дитини є право на житло (ст.47 Конституції України). Ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Вказані правові норми направлені на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини або особам, які їх замінюють, згоди на вчинення правочинів, в результаті яких порушуються майнові права дитини. Дозвіл органу опіки та піклування потрібен не лише в тому разі, коли дитина є власником (співвласником) нерухомості, а й у тому випадку, якщо має місце лише реєстрація дитини в житловому приміщенні. Оскільки, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органу опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти, члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Майнові та житлові права дитини регламентовані такими нормативно-правовими актами: Конституцією України (ст.47), Цивільним (ст.ст.33, 67, 68, 70-72, 1241, 1261, 173-178), Житловим (ст.ст.32, 71, 125, 161), Сімейним (ст.ст.171, 173, 176-178) кодексами України, Законами України «Про охорону дитинства» (ст. ст. 17,18), «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (ст.12). Виходячи з наведених норм чинного Законодавства України, вбачається, що продаж квартири [ADDRESS] здійснено без дотримання вимог Закону і є нікчемним правочином. Суд також приймає до уваги наявність відкритого кримінального провадження № 42013100130000249 по факту підробки довіреності від 28.11.2011 року посвідченої приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої за № 1483. У відповідності до положень ч. 3 ст. 212 ЦПК України є достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а саме наявність кримінальних проваджень по підробці не єдиного документу, який є необхідним для укладення договору купівлі-продажу. Доводи представника [PERSON] з приводу відсутності порушення прав малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], оскільки ті не були власниками проданої квартири, суд оцінює критично. Нормами діючого Законодавства передбачено захист прав дітей не лише на майно, яке їм належить, а й на майно, яким неповнолітні та малолітні діти мають право користуватися, в зв'язку з чим суд зобов'язаний брати до уваги не лише права власності, а й майнові права малолітніх осіб, які передбачені Законом. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» дає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Основний документ, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, - Закон «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р., норми якого узгоджуються з положеннями Конвенції «Про права дитини». Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже недійсний правочин може виконати лише одна із сторін. У такому випадку друга сторона має повернути все одержане стороні, що виконала правочин. Такі правові наслідки є односторонньою реституцією. У Цивільному кодексі України одностороння реституція має можливість її застосування у випадку передбаченому ч. 1 ст. 216 ЦК. Двостороння реституція застосовується незалежно від наявності чи відсутності вини у діях учасників правочину щодо його недійсності. Випадки застосування двосторонньої реституції передбачені, зокрема, статтями 218, 219, 220, 221, 222, 226, 227, 229, 233 ЦК. З даних підстав позовну вимогу [PERSON] щодо застосування наслідків недійсності правочину, суд має право застосувати лише в межах недійсності правочину, передбаченої Законом, а саме: повернення права власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] та [PERSON] У задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити враховуючи наступні обставини. Поняття добросовісного набувача визначеного ст. 388 ЦК України, на яку посилається позивач за зустрічним позовом [PERSON] передбачає: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма закону містить три пункти, які необхідні для визнання особи добросовісним набувачем у їх сукупності, що [PERSON] під час розгляду справи доведено не було. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] довела ті обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, а тому первісним позов підлягає задоволенню. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] свої доводи не довів належними та допустимими доказами, що передбачено ст. ст. 57, 58 ЦПК України, а тому на підставі ч. 4 ст. 60 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд приходить до висновку, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 107 грн. 30 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved