Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач під час розгляду справи підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, в обґрунтування яких зазначила, що у жилому приміщені за адресою: м. Запоріжжя, вул. Косарєва, б. 3, кв. 2 значаться зареєстрованими: [PERSON], її брат [PERSON] та [PERSON] Основним наймачем вказаної квартири була мати позивача та третьої особи [PERSON], яка померла 08.05.2015 р. Відповідач є колишнім чоловіком її матері, але з 2010 року він за вказаною адресою не проживає. Після припинення шлюбних відносин між ним та [PERSON] він виїхав з квартири. З вказаного часу місце проживання відповідача невідоме. У 2013 році мати розірвала з ним шлюб. Спірним житлом відповідач не цікавиться, не намагається до нього вселитись, оплату комунальних платежів не здійснює, будь-які речі, які б належали [PERSON] у квартирі відсутні. Крім того, до квартири приходили працівники міліції, які розшукували відповідача. Враховуючи викладене, позивач відповідно до ст. 71 ЖК УРСР просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м.\~Запоріжжя, вул.\~Косарєва, б. 3, кв. 2. Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи - Міського комунального підприємства «ОСНОВАНІЄ» до судового засідання не зявився, про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач є його рідною сестрою, а відповідач - колишнім чоловіком його матері. [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [INFO], б. 3, кв. 2, але з 2010 року у квартирі не проживає. Після припинення шлюбних відносин з матірю, він виїхав з квартири. У 2013 році мати у судовому порядку розірвала з ним шлюб. Місце проживання відповідача на теперішній час невідоме, квартирою він не цікавиться, спроб вселитись не вчиняв, оплату комунальних платежів не здійснює, речей [PERSON] у квартирі немає. Враховуючи викладене, [PERSON] вважав, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м.\~Запоріжжя, вул. Косарєва, б. 3, кв. 2 підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема - призову на строкову військову службу, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у звязку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у звязку з виконанням обовязків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Згідно з розясненнями, що містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах щодо визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР). Згідно з копією довідки № 1117, виданої 30.06.2015 р. Міським комунальним підприємством «ОСНОВАНІЄ», за адресою: м. Запоріжжя, вул. Косарєва, б.\~3, кв.\~2 зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Основного наймача вказаного жилого приміщення [PERSON] знято з реєстрації 16.06.2015 р. у звязку зі смертю (а.с. 9). Вказане житлове приміщення відноситься до комунального житлового фонду. Під час розгляду справи було встановлено, що 15.09.2001 р. [PERSON] уклала з [PERSON] шлюб, у звязку з чим дружини було присвоєно прізвище «Галак». Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, дружині - [PERSON] було присвоєно дошлюбне прізвище «Лабинська» (а.с. 57). З урахуванням викладеного, відповідач набув право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вселився та був зареєстрований у ньому в установленому порядку, як член сімї - чоловік наймача [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 327313 [PERSON] померла 08.05.2015 р., про що 09.05.2015 р. Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис №\~3451 (а.с. 6). Як позивач так і третя особа [PERSON] під час розгляду справи заявили, що [PERSON] з 2010 року у квартирі [ADDRESS] не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. Також факт непроживання відповідача у квартирі було підтверджено наступними доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, відповідно до копії акту від 06.07.2015 р., складеного працівниками житлово-комунальної організації у присутності свідків, [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], б. 3, кв. 2 з 2010 р. (а.с.8). Вказаний акт складений з виходом за адресою спірного житла, за результатами опитування жильців багатоквартирного будинку, підписаний уповноваженими особами житлового органу та жильцями будинку, які були опитані, завірені печаткою житлово-комунальної організації. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги вказаний документ у якості належного та допустимого доказу факту непроживання відповідача у спірному житлі. Наведені обставини підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою: [INFO], б. 3, кв. 1. Померла [PERSON] була її сусідкою, а [PERSON] є її чоловіком. Вони проживали у квартирі 2. Протягом останніх пяти років відповідач не проживає у квартирі, його місцезнаходження невідоме. [PERSON], допитаний у судовому засіданні у якості свідка пояснив, що проживає за адресою: [INFO], б. 3, кв. 3. [PERSON] вселився до квартири 2 як чоловік [PERSON] приблизно вісім років тому. Але, протягом останніх пяти-шести років він у вказаній квартирі не проживає, навіть не навідується до неї. Три-чотири роки тому працівники міліції розшукували його за вказаною адресою. На теперішній час в цій квартирі проживають позивач та її брат [PERSON] Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2010 р. [PERSON] було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт (а.с. 58-59). Згідно з повідомленням Кримінально-виконавчої інспекції Заводського району м.\~Запоріжжя Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області №\~3356 від 21.09.2015 р. за час перебування на обліку інспекції засуджений [PERSON] відпрацював 116 з 200 годин громадських робіт, також ним було допущено ряд порушень умов відбування покарання. 28.04.2011\~р. прокуратурою Заводського районного суду м.\~Запоріжжя стосовно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 389 КК України, провадження в якій зупинено 01.06.2011 р. через оголошення розшуку обвинуваченого (а.с. 56). З інформації, наданої Управлінням інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Запорізькій області, вбачається, що [PERSON], [INFO] перебуває у державному розшуку (а.с. 41). Враховуючи викладене, в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено як дослідженими письмовими доказами так і поясненнями осіб, які брали участь у справі, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], б. 3, кв. 2 з 2010 року, інтересу до житла не проявляє, оплату житлово-комунальних послуг не проводить, його речей у квартирі немає. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинить. Перебування відповідача у розшуку, його переховування від правоохоронних органів через вчинене кримінальне правопорушення, не може бути визнано судом поважною причиною відсутності у жилому приміщені. Крім того, після розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] втратив статус члена сімї наймача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але, позивачем як при звернені до суду з позовом так і під час судового розгляду заявлено про віднесення судових витрат на її рахунок. За таких обставин, суд вважає за можливе не розподіляти судові витрати в порядку, передбаченому зазначеною вище нормою закону.

Outcome: approved