Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Каховської міської ради про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 грудня 1997 року дійсним. В обґрунтування позову зазначається, що 24 грудня 1997 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частки у будинку [ADDRESS] . Договір було укладено на товарній біржі, на якій сторонам повідомили, що договір необхідно лише зареєструвати в БТІ та не потрібно його посвідчувати у нотаріусу. Однак, згодом, позивач дізнався, що нотаріальне посвідчення договору є обов`язковим, намагався звернутися до продавця з приводу такого посвідчення, проте було встановлено, що продавець помер, та спадкоємців немає. При цьому будь-яких претензій щодо будинку, а ні у іншого співвласника будинку [PERSON] , а ні у міської ради немає, договір було реалізовано та в ньому позивач та його сім`я проживають понад двадцять років. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач до суду звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності та не заперечував щодо його задоволення. Третя особа також звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] .. Так, судом встановлено, що 24 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . З 1997 року позивач та її сім`я проживають в будинку. Договір купівлі-продажу пройшов реєстрацію в органах БТІ 20 лютого 1998 року. Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 47 названого Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як встановлено матеріалами справи позивач та відповідач уклали угоду у 1997 році, без нотаріального посвідчення, однак зареєстрували у виконавчому комітеті місцевої ради. Стаття 47 кореспондується із статтею 220 Цивільного кодексу України 2004 року, який чинний на момент розгляду справи. Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України (позиція Верховного суду, викладена в постанові від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц). Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами продавець помер, спадкоємців не знайдено, міська рада не претендує на будинок, в якості відумерлої спадщини, а тому іншим чином ніж звернутися до суду із відповідним позовом за захистом права позивач не може. Судом враховано, що сторонами виконано всі вимоги договору його виконання, позивач із сім`єю проживають в будинку понад 20 років, у відповідача та третьої особи відсутні будь-які претензії щодо проданого домоволодіння. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved