Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

[PERSON]звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] таМаслихіної Б.О. про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинком 117 по вул. Травневій в місті Запоріжжі. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником вказаного будинку на підставі договору дарування від 07.04.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON]. На даний час в житловому будинку окрім неї значаться зареєстрованими її дочка [PERSON], та її онука [PERSON]. Але, фактично в будинку вона проживає сама, оскільки у 2010 році відповідачі зібрали свої особисті речі та виїхали добровільно з будинку. З того часу вони мешкають у іншому місці, але де саме позивачу невідомо. Відповідачі добровільно залишили житловий будинок та забрали належне їм особисте майно. Перешкод для проживання відповідачам ніхто не чинив, замки не замінював.До теперішнього часу відповідачі у спірний будинок не поверталися, комунальні послуги вони не сплачують, але добровільно знятися з реєстраційного обліку у спірному житловому приміщенні відповідачі не бажають. Позивач вважає, що такими діями відповідача порушуються її права як власника житлового будинку, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з урахуванням осіб, які є зареєстрованими у будинку, але фактично у ньому не проживають. Враховуючи, що у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком 117 по вул. Травневій м. Запоріжжя. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та в їх обґрунтування надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що її дочка з онукою з 2010 року не проживають у її будинку, який вони залишили за власним бажанням, забравши свої особисті речі. Вона свою дочку з онукою з будинку не виганяла, конфліктів в них не було. Дочка знайшла роботу десь у Києві, де вони і проживають, та до будинку з 2010 року вони жодного разу не приїжджали. Інколи дочка їй телефонує, вітає зі святами, з днем народження, говорить, що в них все добре. Будь-яких перешкод у користуванні будинком вона дочці та онуці ніколи не чинила. На теперішній час її дочка та онука будь-яку фінансову допомогу на утримання будинку чи сплату комунальних послуг не надають, коли телефонують будинком не цікавляться, намірів повертатися не мають. Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги від 03.08.2018 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] повторно в судове засідання не зявилися і від них не надійшло повідомлення про причини неявки, відзивів на позовну заяву вони не подали. Про дату, час і місцесудового засідання відповідачі були повідомлені своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідачів [PERSON], [PERSON], останні значиться зареєстрованими за адресою: [INFO], на яку й було надіслано судові повістки з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідачі не повідомили суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання та не проживання за вказаною адресою. Разом з тим, відповідачі повідомлялися своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідачів [PERSON], [PERSON] було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 30.11.2018року про явку в судове засідання, призначене на 12.12.2018 року.Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання, відповідачі [PERSON], [PERSON] до суду повторно не з»явилися по невідомим причинам, відзивів на позовну заяву не подали, будь-яких заяв та клопотань від них не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечували. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до договору дарування, посвідченого 07.04.1993 року державним нотаріусом Першої запорізької державної нотаріальної конториЯцемірською Т.В., зареєстрованого в реєстріза №6-551, житловий будинок 117 з господарчими і побутовими будівлями та спорудами по вул. Травневій в м. Запоріжжі належить на праві приватної власності [PERSON](а.с.5-6).Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис на договорі дарування від 29 листопада 1993 року. Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірногобудинку, який належить їй на праві приватної власності. З копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO] вбачається, що вона з 08.01.1982 року значиться зареєстрованою в [INFO](а.с.4). За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської радивід 16.10.2018 року № 01-71/10628 та №01-71/10629 місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] до теперішнього часу зареєстрованеза адресою: м. Запоріжжя, вулиця Травнева, будинок 117(а.с.16,17). Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] не є ані власниками, ані співвласниками спірного будинку, договір найму житла з ними не укладався і вони, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише членами сім»ї власника спірного будинку [PERSON], як її дочка та онука, які раніше постійно проживали з нею тасаме з цих підстав вони були зареєстровані в спірному будинку. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]суду пояснила, що вона проживає в [INFO] тапозивач є її сусідкою, з якою в неї добрі стосунки. Відповідачів вона бачила раніше, але вже протягом тривалого часу, десь з 2010 року вона їх не бачить, оскільки вони у будинку не проживають. Їй відомо, що будинок знаходиться в незадовільному стані, потребує ремонту, але позивач не має коштів іноді навіть на їжу, тож, доводиться їй позичати гроші. У будинку позивача вона буває практично через день, коли позивач їй телефонує з приводу поганого самопочуття, і їй достовірно відомо, що відповідачі у будинку не проживають. Також їй відомо, що відповідачі за власним бажанням виїхали з будинку, ніякого конфлікту між позивачем та відповідачами не було. З 2010 року вона жодного разу не бачила, щоб відповідачі поверталися до будинку, а тому підтверджує факт їх не проживання з 2010 року по теперішній час. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивача знає як колегу по роботі, з якою вони раніше разом працювали. Зараз позивач вже не працює, але вони продовжують спілкуватися. Також вона знає відповідачів, оскільки вони є дочкою та онукою позивача, але стосунків з ним не підтримує, оскільки вони у будинку не проживають, так як виїхали з нього ще у 2010 році. Їй про це достовірно відомо, оскільки вона буває у будинку позивача приблизно один раз на два місяці, а також приходить до позивача на свята і відповідачів у будинку вона не бачила, їх особистих речей у будинку немає. Крім того, зі слів позивача їй відомо, що відповідачі матеріально їй не допомагають, ніяких конфліктів між ними не було. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачі не проживають без поважних причин у спірному будинку тривалий період часу, а саме з 2010 року, не беруть участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідачівтратили до цього житла будь-який інтерес та не ставляться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до будинку не поверталися, не намагалися у нього вселитися та в ньому не проживали. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачам у проживанні в спірному будинку, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачами виникали конфлікти, внаслідок яких останні змушені були виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідачів [PERSON], [PERSON] свідчать про те, що вони втратили інтерес до цього житлового приміщення і не ставляться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв»язку з чим вони можуть бути визнані такими, що втратили право користування ним. При цьому,\~при вирішенні\~спору по\~суті суд\~враховує вимоги\~ст.ст.12,\~81\~ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. \~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~повязаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі жодного разу в судове засідання не зявилися, не скористалися своїми процесуальними правами учасника справи, не надали відзивів на позов та не надали суду жодних доказів, якщо у них такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved