Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цією заявою, в якій вказала, що [INFO] на тимчасово окупованій території України у м.Донецьк, Кіровського району, Донецької області померла [PERSON] . Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] Кіровським відділом ДРАЦС м.Донецьк Донецької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,8576 га, яка розташована на території Цибулівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, яка належала останній на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 01.12.2006 року. 01 листопада 2017 року [PERSON] склала на неї заповіт, яким заповіла на випадок своєї смерті вищезазначену земельну ділянку. Оскільки [PERSON] померла на території, що визнана тимчасово окупованою територією України у м.Донецьк Кіровського району Донецької області, вона немає можливості зареєструвати смерть [PERSON] на території України. Встановлення факту смерті [PERSON] є необхідним для державної реєстрації її смерті на території України та подальшого оформлення нею спадщини за заповітом, який складений 01 листопад 2017 року. Свідоцтво про смерть видане Донецькою Народною Республікою вважається недійсним і не береться до уваги, що змушує заявника звернутись до суду з цією заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву від 19.08.2019 року в якій просить справу розглянути у її відсутність. Заінтересована особа представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Тростянецькому та Чечельницьких районах Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не з`явився. Нада суду заяву про розгляд справи без їх представника та при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Дослідивши письмові докази, суд встановив, що 01 листопада 2017 року в селі Цибулівка Тростянецького району Вінницької області [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті земельну ділянку площею 1,8576 га на території Цибулівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області - заповіла [PERSON] . Відповідно до документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України суд встановив, що [INFO] в місті Донецьк, Кіровського району, Доненцької області померла [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ). Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17 березня 2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року. Відповідно до пункту 1 частини першої додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року за №1275, м. Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та Законів України. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконною. Будь-який акт, (рішення документ) виданий цими особами є недійсними і не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На підтвердження факту смерті заявник подав документ виданий закладом, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на тимчасово окупованій території України можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved