Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. У позові вказувала, що з 12.09.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.2007 року шлюб між ними розірвано. В шлюбі 11.09.2004 року у них народився син, [PERSON], який після розірвання шлюбу проживає з нею. Посилалася на те, що після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, його розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання та розвиток не надає. Відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час виникла необхідність у її періодичному відпочинку разом з дитиною за кордоном. [PERSON] є інвалідом дитинства і перебуває на обліку КЗ Львівському обласному дитячому психоневрологічному диспансері з 04.02.0213 року, має захворювання: органічний психічний розлад з вираженими помітивними, емоційно-вольовими, серебраситенічними порушеннями. Порушена адаптація. Зазначала, що має бажання на проведення медичного обстеження та діагностики у закордонних лікарів, для покращення здоров'я дитини, а також проведення лікування, якщо виникне у цьому необхідність. Проте батько своїми діями, виявляє небажання та не сприяє покращенню здоров'я дитини. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Стверджувала, що відповідач безпідставно відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для його відпочинку та оздоровлення. Вважала, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Участь органу опіки та піклування у даному спорі не є обов'язковою і їх висновку про доцільність надання дозволу на виїзд дитини за кордон не потрібно. Вважає, що необхідно надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до повноліття дитини, до країн Шенгенської зони, Єгипту, Турції та Об'єднані Арабські Емірати. Просила надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до повноліття дитини, дозволити їй, або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 551,20 гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просили позов задовольнити. У судовому засіданні 16.06.2016 року відповідач [PERSON] заявлений позов визнав частково, щодо виїзду дитини за кордон на лікування не заперечував. Зазначив, що позивач не дозволяє бачитися з сином на протязі останніх чотирьох років. За наданням дозволу на виїзд дитини за кордон позивач до нього не зверталася, хоча вони проживають у м. Львів. Просив справу розглядати у його відсутності, про що подав відповідну заяву. Суд, заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з 12.08.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження І-СГ №057725, виданого 12.08.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.2007 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується його копією. 05.12.2008 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції проведено реєстрацію розірвання шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія 1-СГ №048630 від 05.12.2008 року. У шлюбі, 11.09.2004 року у сторін народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження серія 1-СГ №354322 від 07.10.2004 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції. [PERSON] зареєстрована та проживає у власній квартирі разом з сином [PERSON], у м. Львів по вул. В. Стефаника, 12/3а, що підтверджується довідкою Відділу житлового господарства ЛКП «Княже місто» №565 від 03.03.2016 року. [PERSON], [INFO] є дитиною-інвалідом, що підтверджується копією медичного висновку №30 на дитину-інваліда віком до 16 років, наданого Львівським обласним дитячим неврологічним диспансером, який є дійсним до 01.02.2017 року та копією висновку ЛКК Львівського обласного дитячого неврологічного диспансеру. Згідно копії характеристики [PERSON], наданої 04.10.2011 року СЗШ №3 м. Львова, за час його навчання про нього піклується мати, [PERSON], а батько [PERSON] сина у школі не відвідував, адміністрації школи він не знайомий. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Звертаючись з вказаним позовом, позивач не визначила загальний термін надання дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини у іноземній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним. Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди батька до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною повноліття. Проте зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Крім того, надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані належними та допустимими доказами, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155, 157 СК України, ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: dismissed