Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просила визнати недійсним укладений між ними 25.06.2013 року договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером № 884. Свої вимоги мотивувала тим, що вона разом з чоловіком [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] Вони є перестарілими, пенсіонерами і дітей не мають. В останні роки їм стало важко самим справлятися з домашніми справами в зв»зку з погіршенням стан здоров»я, про що її чоловік розповів під час випадкової зустрічі їх давньому знайомому [PERSON], який почав їх переконувати, що готовий утримувати їх до смерті за умови, що йому у власність перейде їх квартира. Після цього, десь протягом року, він дійсно приходив до них, приносив продукти харчування і ввійшов в довіру як близька людина. Під час зустрічей [PERSON] постійно переконував їх укласти договір довічного утримання, гарантувавши їм безтурботну старість. Так як вони йому повністю довіряли, то віддали йому на руки всі документи. З ініціативи відповідача в квітні 2013 року було проведено оцінку квартири і ввечері 24.06.2013 року він в черговий раз запропонував їм укласти договір, за яким він буде утримувати їх до самої смерті. На той час вони не знали, як правильно називається такий договір, але розуміли, що ті умови, про які вони фактично домовлялися, відповідають договору довічного утримання й погодилися укласти цей договір на таких умовах. 25.06.2013 року між ними та відповідачем було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. При укладенні договору нотаріус надала текст договору для ознайомлення та зачитала його вголос. Однак, через похилий вік, недостатню юридичну грамотність та хворобливий стан вона думала, що підписує договір довічного утримання, тим більше, що перед самим підписанням її в цьому черговий раз запевнив відповідач. Отже, підписуючи договір дарування, вона насправді мала на меті укласти договір довічного утримання, однак, через неправильне розуміння суті правочину фактично уклала договір, який не відповідає її волевиявленню. Після укладення даного договору відповідач почав все рідше до них приходити, а в останній час взагалі не приходить. Таким чином, внаслідок укладення спірного договору вона фактично залишилася без житла, а тому змушена звернутися в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю від 14.12.2015 року [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задоволити. При цьому додатково пояснив, що оспорюваний договір укладено внаслідок обману та помилки, оскільки він не відповідає волевиявленню сторін, яке було спрямовано на укладення договору довічного утримання. У нього немає сумнівів, що нотаріус сторонам все роз»яснила, однак, позивачка, враховуючи її вік та стан здоров»я, неправильно зрозуміла це роз»яснення, оскільки вважала, що вони укладають договір довічного утримання, про що вони раніше домовлялися з відповідачем. Тому просив позов задоволити та визнати недійсним укладений між сторонами по справі 25.06.2013 року договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером № 884. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що вважає його безпідставним, оскільки жодного обману чи помилки при його укладенні допущено не було. Він був одружений на племінниці позивачки і десь 30 років перебуває в дружніх відносинах з сім»єю [PERSON]. Він їм завжди допомагав, як вдома, так і на дачі, привозив продукти, ліки, возив на масаж. Так як своїх дітей у них немає, то він був їм за сина. Сам [PERSON] запропонував йому укласти договір дарування квартири і сказав, що він вже домовився з нотаріусом. Коли вони були в нотаріуса, то остання неодноразово роз»яснювала [PERSON], який договір вони укладають та пропонувала укласти договір довічного утримання, однак останні категорично наполягали на укладенні саме договору дарування, вказавши, що хочуть зробити йому «дарунок», а взамін нічого не потребують, оскільки покладаються на його совість. Вони договір підписали, але після цього нічого не змінилося, так як він продовжував постійно приходити до [PERSON] та допомагати їм. Ситуація змінилася в кінці літа 2015 року, коли появився брат [PERSON] [PERSON] та її племінниця, а його колишня дружина [PERSON], які почали настроювати [PERSON] проти нього. Це призвело до того, що [PERSON] почала не пускати його в квартиру та звернулася в суд з даним позовом. Однак, при укладенні оспорюваного договору ніякої помилки чи обману допущено не було, оскільки [PERSON] чітко ствердили, що хочуть подарувати йому квартиру і нотаріус їм неодноразово роз»яснила наслідки та умови цього договору. В зв»язку з наведеним, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думки сторін, дослідивши та оцінивши інші здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі ст. 203 ч.3 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 229 ч.1 даного кодексу передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що 25.06.2013 року укладено договір дарування квартири, згідно з яким [PERSON] і [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дарунок належну дарувальникам в рівних частках квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,69 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири від 25.06.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером № 884 (а.с. 12-13). Той факт, що вказаний договір підписано особисто позивачкою [PERSON] визнається сторонами по справі. Згідно з п. 10 вказаного договору, волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Пунктом 11 цього договору передбачено, що дарувальники стверджують, що ознайомлені з правовою природою договору дарування. Допитана судом в якості свідка приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Губа І.В. пояснила, що сім»ю [PERSON] вона запам»ятала, оскільки була здивована їхнім бажанням укласти договір дарування квартири. Вона роз»яснила їм правову природу даного договору і запропонувала укласти договір довічного утримання, однак вони відмовилися, сказавши, що [PERSON] їм як син і вони хочуть зробити йому подарунок. Вони були на консультації кілька разів в період з березня по червень 2013 року і наполягали саме на укладенні договору дарування. Під час укладення даного договору вона роз»яснила їм всі пункти договору і вони самі читали його текст та сказали, що їм все зрозуміло. Оцінку квартири замовляв сам [PERSON] Вона переконана, що волевиявлення [PERSON] було спрямоване саме на укладення договору дарування, про що вони неодноразово чітко і однозначно їй ствердили. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підвердив, що у нього немає сумнівів в тому, що при посвідченні договору дарування нотаріус всі його положення роз»яснила дарувальникам. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у них з дружиною своїх дітей не було і вже більше 30 років вони дружать з [PERSON], який був одружений на племінниці [PERSON] Останній протягом цих років постійно їм допомагав і був у них як син, тому вони вирішили ще за здоров»я подарувати йому квартиру. Це була його пропозиція, яку дружина підтримала і жодних заперечень не мала. Сам відповідач ніколи ініціативи щодо укладення договору не проявляв. Вони не мали на меті отримати щось від [PERSON] взамін, а тільки хотіли зробити йому подарунок. Вони з дружиною в 2013 році не один раз були на консультації в нотаріуса, яка пропонувала їм укласти договір довічного утримання, але вони не погодилися і 25.06.2013 року уклали договір дарування. Нотаріус роз»яснила їм всі наслідки, зокрема, що квартира переходить у власність [PERSON], з чим вони були згідні. Після укладення цього договору їх відносини ще покращилися. Проблеми почалися десь в кінці літа 2015 року, коли до дружини почали приходити її брат і племінниця і підговорювати її проти [PERSON] На даний час дружина не хоче бачити [PERSON] і не пускає його до хати, оскільки в неї почалися проблеми з психічним здоров»ям. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] вже багато років перебуває у дружніх відносинах з сім»єю [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що про те, що його сестра [PERSON] уклала договір дарування, він дізнався десь через півроку після цього. Коли [PERSON] сильно захворіла, вона звернулася до нього і сказала, що вони підписали договір дарування. Він роз»яснив їй, що треба було укласти договір довічного утримання. Як вбачається з виданої Долинською ЦРЛ довідки № 403 від 21.12.2015 року (а.с. 45), [PERSON] з 09.12.2015 року перебуває на психіатричному нагляді з приводу хронічного психічного розладу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не здобуто жодних доказів того, що оспорюваний позивачкою договір дарування квартири [ADDRESS] від 25.06.2013 року було укладено внаслідок помилки чи обману, про що вказано в позовній заяві. Навпаки, дослідженими судом доказами підтверджено, що волевиявлення [PERSON] було вільним та було спрямоване саме на укладення договору дарування. При цьому суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON] про те, що [PERSON] помилково уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який вона мала намір укласти, оскільки ці пояснення є голослівними і нічим не підтверджені. При цьому суд враховує, що сама [PERSON] претендує на спірну квартиру по вул. Грушевського, 23/3, що раніше належала [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири слід відмовити в зв»язку з безпідставністю позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 203,229,230,717 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed