Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документа про право власності на земельну ділянку на ім'я спадкоємця площею 0,30 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Любохинівської сільської ради Старовижівського району Волинської області, а саме за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] За життя вона склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла позивачу. Заповіт був посвідчений виконавчим комітетом Любохинівської сільської ради Старовижівського району і за життя спадкодавця не змінювався та не відмінявся. Позивач вказує, що прийняла спадщину, оформила за заповітом право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, що знаходяться по [ADDRESS]. При житті [PERSON] одержала дозвіл на приватизацію двох земельних ділянок, крім того, розпочала процедуру приватизації, уклавши договір № 03.15.378 від 22 листопада 2007 року на розробку науково-технічної продукції, однак зобов'язання по договору Волинською регіональною філією Центру ДЗК належним чином не були виконані до смерті замовника. У зв'язку з цим спадкодавець не отримав правовстановлюючі документи на землю. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до відповідача з заявою про завершення процедури приватизації щодо земельної ділянки площею 0,30 га, цільовим призначенням якої є ведення ОСГ, однак відповідач листом № 384/02/07 від 17 жовтня 2017 року відмовлено у продовженні розпочатої процедури приватизації земельної ділянки. Оскільки спадкодавець за життя розпочав процес приватизації земельної ділянки, однак її не завершив у зв'язку зі смертю, а органом місцевого самоврядування відмолено позивачу у завершенні приватизації, реалізація спадкових прав позивача можлива лише в судовому порядку з підстав, передбачених ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, ст.ст. 116, 125 та абзац 2 пункту 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, що й стало підставою для її звернення до суду з зазначеним позовом. За таких обставин позивач просить суд визнати за нею право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документа про право власності на земельну ділянку площею 0,30 га, з цільовим призначенням якої є ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Любохинівської сільської ради Старовижівського району Волинської області, а саме за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Оскільки позовна заява подана до суду до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України та на момент набрання чинності цієї редакції Кодексу, відповідно до пункту 9 частини 1 перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з викладених у ньому підстав, просила вимоги задовольнити повністю. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав, просив вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача - Кислюк С.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачем надано копію рішення сесії Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8 «Про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок», згідно з пунктом 1 якого [PERSON], передано земельні ділянки, загальною площею 0,55 га в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0.3 га для ведення ОСГ. У вказаному рішенні здійснюється посилання на рішення сесії Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок» та додаток 24 б до нього, у якому вказується перелік осіб, яким надано земельні ділянки. У рішеннях сесій, які знаходяться у Любохинівській сільській раді, державному архіві Старовижівської РДА, державному архіві Волинської області, а також додатку 24 б до рішення сесії Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року прізвище [PERSON], як особи, якій передано земельні ділянки у власність згідно з вказаного рішення, не виявлено. Крім того, за відомостями, які містяться у поземельних книгах Любохинівської сільської ради рахувався лише неприватизований житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Відомості про площі земельних ділянок, які рахуються за [PERSON] у поземельних книгах відсутні. Також відсутня інформація у договорі № 03.15.378 від 22 листопада 2007 року про конкретні площі земельних ділянок. Крім цього представник відповідача вказував, що рішення сесії Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8 «Про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок» не містить жодних посилань на відповідні положення Земельного кодексу України, що на його думку, ставить під сумнів законність такого рішення. Представник Держземкадастру - Сімчук О.М., у судовому засіданні зазначила, що начальником відділу до недавнього часу був [PERSON], однак у зв'язку із його звільненням до неї перейшли обов'язки начальника відділу. Пояснила суду, що розробкою технічної документації по замовленню [PERSON] займався [PERSON] Про те, чи було виконане замовлення їй невідомо. Вказала, що на її думку є підстави для задоволення позову. Представник Держгеокадастру у Волинській області - Оліфірчук О.М. в одному із судових засідань пояснила, що технічна документація по земельних ділянках [PERSON] до відділу Держгеокадастру у Старовижівському районні не надходила, при вирішенні спору послалася на розсуд суду, в подальшому подала заяву про слухання справи у відсутності представника Держгеокадастру. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що між ним, як начальником Старовижівського районного виробничого відділу Волинської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», та [PERSON] в листопаді 2007 року було укладено договір на розробку науково-технічної документації. Відповідно до умов вказаного договору він зобов'язався виготовити технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства. Вказав, що таку документацію він виготовив та передав замовнику або її представнику (точно пригадати не зміг) для подальшого погодження із відповідними органами. Ствердив, що свої зобов'язання по договору виконав станом на кінець 2008 року, однак будь-яких документів на підтвердження передання технічної документації не зміг надати, пояснив, що ніколи не складав акти прийому-передачі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2007 році він працював у Старовижівському районному виробничому відділі Волинської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру». В переважній більшості в його обов'язки входило проведення замірів земельних ділянок, щодо яких були укладені договори на розробку науково-технічної документації. Свідок вказав, що в 2007 році він здійснював виїзд у с. Любохини для проведення замірів земельних ділянок, в тому числі [PERSON] Однак вказати розміри ділянок не зміг, оскільки пройшло багато часу. Ствердив, що передав всі дані безпосередньо виконавцю [PERSON] При цьому свідок вказав, що виїжджаючи на заміри у певний населений пункт, він міг проводити заміри і по земельних ділянках, стосовно яких ще не було замовлень на виготовлення відповідної документації, таку практику пояснив економією часу та коштів. Також свідок вказав, що фактично межі земельних ділянок вказували особи, які замовляли або збирались замовити проекти землеустрою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював землевпорядником Любохинівської сільської ради Старовижівського району ще до проголошення незалежності України і до 2015 року. Вказав, що в його обов'язки, серед інших, входило ведення земельно-кадастрової книги. Свідок пояснив суду, що по Любохинівській сільській раді, на момент його звільнення, велася одна земельно-кадастрова книга. Відомості до земельно-кадастрової книги вносились на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування, при цьому вказав, що перший запис, безпосередньо по [PERSON], вносився на підставі проведеної інвентаризації земельних ділянок у 1992 році на виконання відповідних нормативно-правових актів. Свідок вказав, що без належної підстави він не міг внести жодних відомостей до земельно-кадастрової книги. Також свідок пригадав, що у 2007 році був присутнім на проведені замірів земельних ділянок представником Старовижівського районного виробничого відділу Волинської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» у с. Любохини, в тому числі і земельних ділянок, проекти землеустрою яких замовляла [PERSON], однак пригадати розміри земельних ділянок не зміг, пояснив це великим проміжком часу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2007-2008 році він працював у Старовижівському відділі управління Держгеокадастру у Волинській області. Вказав, що при виготовленні проекту землеустрою на відповідну ділянку він, як представник Держгеокадастру видавав відповідні довідки, які містили інформацію про земельну ділянку, при цьому зазначив, що такі довідки мали обмежений термін дії три роки. Вказав, що технічна документація по земельних ділянках [PERSON] до його відділу не надходила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Судом, з матеріалів справи та наданої в судове засідання державним нотаріусом спадкової справи за № 177/2013, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], встановлені наступні обставини. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO] (арк. справи 9). За життя остання склала заповіт, який був посвідчений виконавчим комітетом Любохинівської сільської ради Старовижівського району 07 листопада 2007 року, та все своє майно заповіла [PERSON] (арк. справи 12). Відповідно до заяви, яка міститься в матеріалах спадкової справи та поданої до нотаріуса в шестимісячний строк, позивач прийняла спадщину (арк. спадкової справи 1). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] набула право власності на частину спадкового майна (аркуш спадкової справи 11). Інших спадкоємців за заповітом, за законом, чи таких, що мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Абзацом 2 пункту 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. З копії рішення Любохинівської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району від 16 листопада 1993 року № 13/74 «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок» вбачається, що сільською радою вирішувалось питання про передачу безоплатно земельних ділянолк у приватну власність громадянам для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування будинку і господарських будівель в розмірах /згідно додатку/, при цьому додатком вказана справа № 24 б. і зобов'язано землевпорядника сільської ради внести зміни в земельно-кадастрову книгу та голову сільської ради зобов'язано зробити відповідну відмітку у паспорті або документі, який його замінює (аркуш справи 16). З дослідженої в судовому засіданні справи 24 б встановлено, що заява [PERSON] про передачу їй у власність земельної ділянки відсутня. Також, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя не приватизувала земельні ділянки. Відповідно до статті 17 ЗК України (1990 року, в редакції, що була чинною на момент прийняття рішення Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок і земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядними, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» визначено обов'язок сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Пунктом 2, 3 Декрету установлено, що передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Аналіз вказаних норм закону, які діяли на момент прийняття рішення Любохинівської сільської ради 16 листопада 1993 року № 13/74 «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок», дає підстави зробити висновок, що в будь-якому випадку відомості про надані земельні ділянки громадянам, зокрема про площі, вносились до земельно-кадастрової книги. З дослідженої в судовому засіданні земельно-кадастрової книги судом встановлено, що прізвище [PERSON] значиться під 2 порядковим номером і в книзі містяться відомості про земельні ділянки площею 0,43 га запис від 13 лютого 1992 року, 0,53 га запис від 17 січня 1995 року і 0,43 га запис від 25 квітня 1997 року. При цьому, з показів свідка [PERSON], як уже зазначалось вище, встановлено, що відомості у земельно-кадастрову книгу ним вносились на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування або цивільно-правових угод, при цьому, як вказав свідок, кожний наступний запис був кінцевим і в книзі вівся облік усіх земель. Судом встановлено, що жодних відомостей про земельні ділянки, які були передані [PERSON] рішенням Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок», земельно-кадастрова книга не містить. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що спадкодавець при житті одержала дозвіл на приватизацію двох земельних ділянок, крім того, розпочала процедуру приватизації, уклавши договір № 03.15.378 від 22 листопада 2007 року на розробку науково-технічної продукції. Статтею 50 Закону України «Про землеустрій», в редакції, що була чинною на момент укладення договору на розробку проекту землеустрою, визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 цей Порядок визначає механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (далі - проект відведення земельної ділянки). Проект відведення земельної ділянки розробляється на підставі: рішення сільської, селищної, міської ради, районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок; укладених договорів між землевласниками і землекористувачами та розробником проекту відведення земельної ділянки; судового рішення. Замовником проекту відведення земельної ділянки можуть бути сільська, селищна, міська рада, районна, Київська або Севастопольська міська держадміністрація, землевласник або землекористувач, інші особи відповідно до закону. Проект відведення земельної ділянки розробляється на основі завдання, затвердженого замовником, що є невід'ємною частиною договору на проведення відповідних робіт. Типовий договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. До договору замовник додає вихідну документацію, необхідну для розроблення проекту землеустрою. Як уже зазначалось, рішення Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок» не містить жодних відомостей про розміри земельних ділянок, лише містить послання на додаток, у якому відсутня заява [PERSON] Таким чином, встановити яка або які земельні ділянки надавались [PERSON] рішенням Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року не є можливим, і в свою чергу не є можливим встановити, на які земельні ділянки [PERSON] замовляла технічну документацію із землеустрою. Що стосується посилання позивача на копію рішення Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8 «Про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок», то суд приходить до таких висновків. Як убачається з рішення Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8, воно було прийняте на підставі заяви [PERSON] про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок переданих їй у приватну власність відповідно до рішення сесії Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року «Про розгляд заяв громадян про передачу у приватну власність безоплатно земельних ділянок» та земельно-облікових документів і було вирішено: «Передати загальну площу земельних ділянок 0,55 га переданих у приватну власність жителю с.Любохини відповідно до рішення сесії Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8 «Про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок», а саме: ділянка № 1 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]; ділянка № 2 площею 0,30 га по [ADDRESS] для ведення ОСГ» (арк. справи 13). Таким чином, дане рішення містить пряму вказівку про передачу земельних ділянок переданих у приватну власність жителю с.Любохини відповідно до рішення сесії Любохинівської сільської ради від 11 грудня 2009 року № 29/8 і, фактично, даним рішенням вирішувалось питання про передачу у власність земельних ділянок у встановлених розмірах, при цьому воно не містить відомостей про надання дозволу на розробку відповідної документації. Що стосується доводів позивача про те, що вказане рішення містить посилання на рішення Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року, що, на думку позивача, підтверджує її право на успадкування процесу приватизації земельної ділянки саме в розмірі 0,30 га, то воно містить лише посилання на заяву гр. [PERSON] про уточнення площ та цільового призначення земельних ділянок, що, на переконання суду, не може вважатись беззаперечним доказом того, що рішенням Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року їй виділялись земельні ділянки в тих розмірах, які вона хоче успадкувати. При цьому суд враховує, що відповідно до умов договору № 03.15.378 від 22 листопада 2007 року на розробку науково-технічної продукції, замовлення повинно було бути виконане протягом шести місяців з часу проплати, яка відбулась 22 листопада 2007 року (арк. справи 14, 15). В судовому засіданні встановлено, що будь-яких скарг на виконавця технічної документації щодо несвоєчасного виконання замовлення, ні [PERSON] (за життя), ні позивачем, яка стверджувала, що була її представником, не подавалось, і будь-яких інших договорів на розробку технічної документації не укладалось. Також судом враховано, що з моменту укладення договору (22 листопада 2007 року) до смерті [PERSON] ([INFO]) пройшло понад 5 років. Таким чином в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача про те, що покійною [PERSON] розпочався процес приватизації земельної ділянки саме площею 0,3 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки рішення Любохинівської сільської ради № 13/74 від 16 листопада 1993 року не містить інформації про особу, якій виділяється земельна ділянка та площу земельної ділянки, а з додатків встановити такі обставини не виявилось можливим, оскільки відсутня відповідна заява. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення у зв'язку з недоведеністю позивачем тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Outcome: dismissed