Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи: Одеської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 97/500 частини квартири [ADDRESS] , укладений між, [PERSON] , з однієї сторони, і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, посвідчений і зареєстрований Одеською товарною біржею 04 квітня 1996 року за №13494, зареєстрований 13 червня 1996 року в КП «ОМБТІ та РОН» за № 426 - стр. 139 - кн. 168 пр. Позов обґрунтований наступними обставинами. 04 квітня 1996 року між позивачем, [PERSON] , з однієї сторони, та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір № 13494 купівлі-продажу 97/500 частин квартири [ADDRESS] , який було посвідчено Одеською товарною біржею. Позивач зазначає, що після проведення остаточного розрахунку з продавцями квартири і оформлення договору купівлі-продажу вона вселилися в зазначену квартиру, в якій проживає понад 24 років, а колишні власники, які є відповідачами у справі, остаточно залишили квартиру і переїхали на інше місце помешкання. Тобто, сторони виконали всі дії, що підтверджують виконання їхніх намірів, усі істотні умови договору про передачу права власності на спірну квартиру. На час укладання договору у 1996 році сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним ЗУ «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочину, позивач змушена звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав. У відкрите підготовче судове засідання, призначене на 27 жовтня 2020 року учасники справи не з`явились. Представник позивача подав до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зважаючи на визнання відповідачами позову, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника. 26 жовтня 2020 року відповідачі подали до канцелярії суду спільну заяву, в якій позов визнали у повному обсязі, просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Крім того зазначили, що [PERSON] помер [INFO] , на підтвердження чого надали свідоцтво про смерть, завірене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіної О.Ю. Третя особа - Одеська товарна біржа про дату, час та місце судового засідання повідомлялась, відповідно до ст. 128 ЦПК України, представник третьої особи про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 1996 року між, [PERSON] , з однієї сторони, та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір № 13494 купівлі-продажу 97/500 частин квартири [ADDRESS] , який було посвідчено Одеською товарною біржею. 13 червня 1996 року вищевказаний договір № 13494 купівлі-продажу нерухомого майна від 04 квітня 1996 року був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за № 426 - стр. 139 - кн. 168 пр., про що на договорі проставлена відмітка про реєстрацію права приватної власності на 97/500 частин квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену частину квартири за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до неї перейшло право власності на частину спірної квартиру, яке в установленому порядку, було нею зареєстровано. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину дійсним. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів та визнання відповідачами позову, яке прийняте судом, суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Outcome: approved