Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2019 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Від спільного шлюбу у сторін народилася одна дитина - дочка, [PERSON] , [INFO] , яка на день звернення із позовом до суду, знаходиться на повному утриманні матері. З часу розірвання шлюбних стосунків, батько дитини, [PERSON] , участі у вихованні дитини та її утриманні не бере, не цікавиться її розвитком та матеріальним станом. На сьогоднішній день позивачка має стабільну роботу у Румунії, місце її роботи знаходиться у місцевості, наближеній до україно-румунського кордону, що дає їй можливість навідуватися додому у вільний від роботи час, а також дає їй можливість у період шкільних канікул забирати дочку до себе у Румунію, де дитина зможе відпочивати та відвідувати спортивно-оздоровчі комплекси. При цьому на території Румунії позивачка проживає у приватному будинку своїх близьких родичів. Позивачка також виготовила своїй дочці документи для виїзду за кордон. Знаючи про те, що для виїзду дитини за кордон необхідно мати дозвіл батька дитини, який не позбавлений батьківських прав, однак такого у добровільному порядку, відповідач надати позивачці не хоче, нею 08.08.2019 та 24.08.2019 рекомендованим листом на ім`я відповідача [PERSON] було направлено письмові пропозиції про необхідність явки в Рахівську державну нотаріальну контору ( м. Рахів, вул. Миру, буд.1 ) для надання дозволу на виїзд дитини за кордон з матір`ю. На день звернення із позовом до суду жодної відповіді про намір з`явитися в державну нотаріальну контору для виготовлення документу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, відповідач не надав. У зв`язку з небажанням відповідача в добровільному порядку надати дозвіл на виїзд його дитини за кордон для відпочинку у супроводі матері, остання змушена звернутися до суду для прийняття відповідного судового рішення. За наявності заперечень одного із батьків, дозвіл на виїзд дитини за кордон може здійснюватися на підставі рішення суду. Надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд неповнолітньої дитини за кордон зі своєю матір`ю, [PERSON] , як батько дитини відмовляється, причину такої відмови нічим не аргументує. В зв`язку з наведеним, позивачка вважає, що дії відповідача є такими, що порушують норми ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якими батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виїзд дитини за кордон у тимчасову туристичну поїздку з метою відпочинку не порушує права та інтереси громадянина [PERSON] , як батька дитини та вчиняються в інтересах неповнолітньої дитини, батьком якої він являється. Вирішити дане питання в порядку досудового врегулювання спору із-за відмови [PERSON] , не являється можливим. На підставі наведеного просила винести судове рішення, яким надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, дочки, [PERSON] , [INFO] в супроводі матері, без нотаріально посвідченої на це згоди батька дитини. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області Бліщ О.Б. від 19.09.2019, відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений ч. 1 ст. 193 ЦПК України та визначений ухвалою суду про відкриття провадження від 19.09.2019 у справі п`ятнадцятиденний строк, відповідач не скористався своїм правом для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 18.10.2019 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник - адвокат Сойма І.Ю. надав суду клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час день та місце підготовчого засідання повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судового виклику. Про причину неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подавав. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Про причини своєї неявки не повідомив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений судом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2019 по справі №305/890/19, між ними розірвано. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина, дочка, [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] від 10 вересня 2019 року. Малолітня дочка сторін, [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, що стверджується довідкою №1079, виданою 27.08.2019 виконавчим комітетом Водицької сільської ради Рахівського району Закарпатської області та актом обстеження матеріально-побутових умов від 27.08.2019. 08.08.2019 та 24.08.2019 представник позивачки - адвокат Сойма І.Ю. надіслав відповідачу [PERSON] письмову пропозицію про необхідність явки в Рахівську державну нотаріальну контору ( м. Рахів, вул. Миру, буд.1 ) для надання дозволу на виїзд дитини за кордон з матір`ю дитини [PERSON] Станом на день винесення рішення, відповідач проігнорував вказану пропозицію. Так, у відповідності до вимог статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини. У Постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Так, у судовому засіданні встановлено, що мати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] має стабільну роботу у Румунії, має можливість навідуватися додому у вільний від роботи час, що також дає їй можливість у період шкільних канікул забирати дочку до себе у Румунію, де дитина зможе відпочивати та відвідувати спортивно-оздоровчі комплекси. При цьому на території Румунії [PERSON] проживає у приватному будинку своїх близьких родичів. Крім цього, [PERSON] , виготовила своїй дочці документи для виїзду за кордон, що підтверджується копією паспорту, виданого 27.09.2018, яку долучено до матеріалів справи. Однак, батько малолітньої дитини, [PERSON] безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, виключно з метою належного її оздоровлення та відпочинку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а власними егоїстичними, матеріальними мотивами. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон суд враховує, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка має можливість забезпечити їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Зважаючи на викладене, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір`ю до Румунії відповідатиме найкращим інтересам дитини. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що позивачка у позовній заяві не ставила питання щодо розподілу судових витрат, то суд, вважає за необхідне залишити такі за позивачкою [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved