Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначала, що [INFO] помер її брат [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина у вигляді гаражу [ADDRESS] у місті Запоріжжі. Гараж належав померлому на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 22.02.1990 № 68/5 «Про продаж гаражу по вулиці [ADDRESS]» та договору від 15.03.1992. Разом із тим, за життя [PERSON] належним чином не зареєстрував право власності на гараж, внаслідок чого позивач позбавлена можливості оформити спадкові права. Інших спадкоємців, крім позивача, немає. Вона звернулась до державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Коцило С.В. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але державним нотаріусом їй було відмовлено у зв'язку із ненаданням всіх потрібних документів для вчинення нотаріальної дії. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на гараж площею 26,5 кв.м, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS] (а.с. 1-5). 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 22.12.2017 розгляд цивільної справи продовжено в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що позивач раніше вже зверталась до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі самовільного будівництва гаражу. Крім того, в документах позовної заяви наявні розбіжності щодо площі гаражу, його адресі місцезнаходження. Право власності на гараж [PERSON] належним чином за життя не зареєстрував. Відповідно до договору від 15.03.1990, у п. 6 міститься вказівка про його обов'язкову державну реєстрацію та нотаріальне посвідчення. Просила ухвалити рішення на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов таких висновків. [INFO]. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом державної реєстрації актів громадського стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 11 листопада 2014 р., актовий запис № 7360 від 11 листопада 2014 р. (арк. справи 45). Позивач [PERSON] доводиться сестрою померлому [PERSON], що підтверджується її свідоцтвом про народження, виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Іванівського управління юстиції Херсонської області 30 червня 2006 р., актовий запис № 51 від 16 листопада 1930 р., свідоцтвом про одруження між [PERSON] та [PERSON], виданим 22.05.1955 Ленінським рай бюро ЗАГС м. Запоріжжя, актовий запис № 350 від 22.05.1955 (арк. справи 63, 64). Як вбачається з рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.02.1990 № 68/5 «Про продаж гаражу по [ADDRESS]», виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив продати гараж площею 22 кв.м по [ADDRESS] [PERSON] для зберігання особистого автомобіля (а.с. 14). Також, 15.03.1990 між виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя та [PERSON] укладено договір, за яким [PERSON] придбав у ради гараж площею 26,5 кв.м по [ADDRESS], вартістю 641 руб. (а.с. 17). Згідно з копією платіжного доручення від 16.03.1990, [PERSON] повністю сплати вартість гаражу (а.с. 16). Разом із тим, за життя [PERSON] не зареєстрував своє право власності на гараж у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді належного йому гаражу площею 26,5 кв.м по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем другої черги за законом після смерті [PERSON] Інших спадкоємців, крім позивача, немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 55/2015. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З метою оформлення спадкових прав, позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 55/2015. Проте, постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори від 20.11.2015 № 2714/02-31 позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки заявником не були надані правовстановлюючі документи на індивідуальний гараж (а.с. 11). Проаналізувавши надані докази, суд доходить висновку, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки подала у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Разом із тим, судом встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом з тих підстав, що за життя спадкодавця не було зареєстровано належним чином право власності на спірний гараж. Суд з приводу заперечень представника відповідача зазначає, що дійсно, право власності спадкоємця на час відкриття спадщини не було зареєстровано належним чином у БТІ. Проте, відповідно до ст. 128 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла станом на час укладення договору купівлі-продажу гаражу від 15.03.1990, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Згідно з умовами договору купівлі-продажу гаражу від 15.03.1990 продавець продав, а покупець придбав гараж площею 26,5 кв.м, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, [ADDRESS]. Відповідно до квитанції від 16.03.1990 [PERSON] у повному обсязі розрахувався за гараж, тобто місцевий бюджет отримав грошові кошти за відчуження гаража у власність фізичній особі. Докази наявності будь-яких претензій щодо технічного стану гаражу в матеріалах справи відсутні. [PERSON] за життя вільно користувався та володів вказаним гаражем. Також суд зазначає, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.02.1990 № 68/5 «Про продаж гаража по [ADDRESS]» на даний час не є скасованим, та ніким не оспорювалося, а відтак, є чинним. Також відсутні докази, що договір купівлі-продажу гаражу від 15.03.1990 визнавався недійсним. З приводу наявності рішення суду від 21.03.2016 у справі № 335/13127/15-ц, за яким визнано право власності [PERSON] на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва гаражу, суд зазначає, що на час ухвалення цього рішення позивачу не було відомо про існування вищезазначеного рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради та договору купівлі-продажу гаражу, - що може бути підставою для подання позивачем заяви про перегляд вищезазначеного рішення суду за нововиявленими обставинами. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] за життя набув у власність гараж, проте не провів його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] як спадкоємець [PERSON] позбавлена можливості оформити спадкові права на спірний гараж через відсутність його державної реєстрації. Проте, у даному випадку наявні документи (рішення органу місцевого самоврядування та договір купівлі-продажу), які посвідчують виникнення у спадкодавця права власності на спірний гараж. Відтак, у позивача відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення свого порушеного права, на захист якого, зокрема, і спрямовано цивільне судочинство. Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний гараж в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial