Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про витребування з незаконного володіння та користування житла та зняття останнього з реєстрації, вказавши на ті обставини, що у її власній квартирі [ADDRESS] зареєстрований, крім неї та двох дітей, відповідач по справі, [PERSON] Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 06.02.2015 року. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує користуватися належною позивачці житловою площею, псує речі, забрав усі документи на право власності на квартиру та нежитлове приміщення, свідоцтва про народження дітей, техпаспорт та ключі від автомобіля, а також регулярно порушує громадський спокій. Заходи громадського впливу на відповідача бажаних результатів не дають, а тому позивач просить суд витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним відповідно до положень ст. 387 ЦК України. Під час спільного проживання подружжям [PERSON] було укладено шлюбний контракт, в якому зазначено, що квартира [ADDRESS], яка зареєстрована за позивачкою, є її власністю. Просила витребувати з незаконного володіння та користування у відповідача вказане житло та зняти його з реєстрації у ньому. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, зазначивши, що якщо не член сім'ї не проживає без поважних причин понад рік він може бути виписаний. А враховуючи ст. 116 ЖК України може бути виселений без надання іншого житла. Позивач [PERSON] в судове засідання подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. На думку суду в справі є достатньо документів для її розгляду у відсутності відповідача, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. ст. 224-232 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Проаналізувавши документи справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 383, 391 ЦК України позивач має право користуватися своїм житлом на свій розсуд і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 цього ж Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.05.1999 року по 06.02.2015 року (а.с. 15). 31.05.2005 року між подружжям було укладено шлюбний контракт, в якому зазначено, що майно, нажите під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім'я зареєстровано це майно (а.с. 6). З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 5) вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], позивачу по справі. Про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, крім позовної заяви, вказано і в листі начальника Луцького МВ УМВС від 23.01.2015 року (а.с. 4). Жодних даних про реєстрацію відповідача у спірному житлі позивачем не наведено, як і не підтверджено того факту, що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин понад один рік. Тому вимога про зняття з реєстрації відповідача за спірною адресою до задоволення не підлягає. Враховуючи ті обставини, що спірне житло є власністю позивача, між сторонами склалися неприязні стосунки, профілактичні заходи, вжиті працівниками міліції, не дають бажаного результату, то суд приходить до висновку про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: partial