Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою за участю заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. \~ \~Заява мотивована\~тим,\~що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Сімферополь Республіки Крим. Інформація про народження громадянина України має бути внесена до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану в Україні. Згідно з ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення їх до адміністративної відповідальності, встановленої законом. На підставі запису про народження дитини відділ державної реєстрації актів цивільного стану має видати свідоцтво про народження. В подальшому, до отримання дитиною паспорту громадянина України, свідоцтво про народження є основним документом, що засвідчує його особу. Проте у випадку народження дитини на тимчасово окупованій території виконати цей обов`язок неможливо. Згідно з Правилами державної реєстрації актів цивільного стану України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, для реєстрації факту народження дитини, яке відбулось в медичному закладі до органів реєстрації необхідно подати медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545 (п. 2 гл. 1 розділу 3 Правил). Це свідоцтво подається, якщо дитина народилась на території України. Оскільки Автономна Республіка Крим є територією України, ніякий інший документ у випадку народження дитини в медичному закладі не є підставою для отримання свідоцтва про народження. Однак на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь Російська Федерація здійснює ефективний контроль, на цій території фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство Російської Федерації. Тому документи про народження дитини видаються за формою, встановленого Міністерством охорони здоров`я РФ, яка є неприйнятною для українських органів реєстрації актів цивільного стану. До того ж, згідно з п. 3 гл. 1 розділу 3 Правил державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. Місцем народженця дитини та місцем проживання батьків в даному випадку є Автономна Республіка Крим. Батьки не мають статусу внутрішньо переміщених осіб, що перемістились на підконтрольну територію України внаслідок окупації території України, окрім Автономної Республіки Крим (м. Севастополь). Таким чином, батьки не мають підстав для звернення до органу РАЦС на території України. Внаслідок цих обставин нині отримання свідоцтва про народження в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав дитини є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Заявник подала заяву про розгляд справи за її відсутності та задоволення заяви. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з`явилась. Дослідивши письмові докази в справі та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява обгрунтована та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. \~ \~ Судом\~встановлено,\~що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Сімферополь Республіки Крим. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий цими органами або особами є недійсним і не створює правових наслідків. А тому видане свідоцтво про народження не створює правових наслідків. Відповідно до cm.cm. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного\~суду ООН\~сформульовані так\~звані «намібійські\~винятки»:\~документи,\~видані окупаційною\~владою,\~повинні визнаватися,\~якщо їх\~невизнання веде\~за собою\~серйозні порушення\~або обмеження\~прав громадян.\~Так,\~у Консультативному\~висновку Міжнародного\~суду ООН від 21 червня 1971 року\~«Юридичні наслідки\~для держав\~щодо триваючої\~присутності Південної\~Африки у\~ Намібії»\~зазначено,\~що держави\~-\~члени ООН\~зобов`язані\~визнавати незаконність\~і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». \~ \~ \~ \~ \~Європейський суд\~з прав\~людини послідовно\~розвиває цей\~принцип v\~своїй практиці,\~зокрема в\~ рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, №92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v.Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, №142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт народження [PERSON] [INFO] , встановленим.

Outcome: approved