Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовною заявою до Державного вищого навчального закладу «Одеській коледж транспортних технологій», за участю третьої особи: Малиновський РВ в м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, відшкодування моральної шкоди, в якому просить визнати право користування за нею жилим приміщенням, а саме: кімнатою [ADDRESS], вселили її у вказану кімнату, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. Свій позов обґрунтовує тим, що з 27.11.1987 року, працювала на Одеській залізниці, 03.05.1988 року була переведена на посаду прибиральниці в ДУ-1 Одеської залізниці та звільнена 31.08.2002 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (наказ № 385-ос). Згідно спільного рішення керівництва Одеської залізниці та президії Одеського дорожнього комітету профспілки залізничників і транспортних будівельників № 125 від 28.12.2000 року «Про розподілення кімнат в гуртожитку по [ADDRESS]» одна кімната [NUMBER] житловою площею 12,2 кв.м була виділена для надання працівникам Одеській дистанції цивільних споруд та водопостачання і профспілкового комітету. Однак , фактично одразу ж після звільнення позивачки із Одеської залізниці адміністрація Одеського технікуму залізничного транспорту (після червня 2012 року - державного вищого навчального закладу «Одеський коледж транспортних технологій»), незважаючи на відсутність в неї іншого постійного чи тимчасового житла та постійної роботи, почала вживати заходи щодо виселення позивачки та її неповнолітнього сина із займаної кімнати [NUMBER] в студентському гуртожитку цього технікуму по [ADDRESS], у зв'язку із чим відповідач звернувся до суду з позовом до неї, [PERSON] про виселення. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси Одеському технікуму залізничного транспорту у позові було відмовлено. 07.02.2012 року, за відсутності позивачки та членів її сім'ї, кімната [NUMBER] в гуртожитку Одеського технікуму залізничного транспорту по [ADDRESS] була розкрита працівниками технікуму, незаконно описано все наявне майно та складено акт. Оскільки, з приводу незаконного проникнення до житла позивачки, виселення та викрадення особистих речей, майна та документів співробітниками державного вищого навчального закладу «Одеський коледж транспортних технологій», [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак її порушені права не відновлені, вона вимушена звернутися з наступним позовом до суду. Позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю та зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу зазначену у позовній заяві, у судові засідання не з'явився, про причини не явки суд не повідомляв, заперечення на позовну заяву не надав. Представник третьої особи - Малиновський РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі представника Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області. За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення, згідно до ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 27.11.1987 року працювала на Одеській залізниці до 31.08.2002 року(на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ №385-ос) була звільнена з посади прибиральниці Одеської залізниці). Згідно спільного рішення керівництва Одеської залізниці та президії Дорожнього комітету профспілки залізничників і транспортних будівельників №125 від 28.12.2000 року «Про розподілення кімнат в гуртожитку по [ADDRESS]», постановлено: одну кімнату [NUMBER] житловою площею 12.2. кв.м виділити Одеській дистанції цивільних споруд та водопостачання для надання своїм працівникам у відповідності за клопотанням дистанції від 06.12.2000 року №1997. З виписки з протоколу №55 Спільного засідання адміністрації та Профкому Одеської дистанції цивільних споруд та водопостачання від 15.02.2001 року, вбачається, що одна кімната [ADDRESS] виділена прибиральниці [PERSON] із складом сім'ї - 2 особи /вона та син 1992 р./. Відповідно до статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. З цих підстав суд робить висновок про те, що житлова площа у кімнаті [ADDRESS] була виділена [PERSON] із складом сім'ї - 2 особи, у 2001 році у встановленому законом порядку. Як вбачається з запису №8 трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER], 31.08.2002 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ №385-ос від 31.08.2002 року) [PERSON] була звільнена з посади прибиральниці Одеської залізниці. Після звільнення позивачки з роботи з посади прибиральниці Одеської залізниці, Одеський технікум залізничного транспорту звернувся до суду з позовом про її виселення зі спірного приміщення. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2005 року, у задоволені позову Одеського технікуму залізничного транспорту до [PERSON] про виселення з кімнати [NUMBER] у будівлі студентського гуртожитку Одеського технікуму залізничного транспорту, розташованого за адресою: [ADDRESS] відмовлено. Рішення набрало законної сили 14.07.2005 року. У 2007 року представник Одеського технікуму залізничного транспорту знов звернувся до суду з позовом до [PERSON] про її виселення. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31липня 2007 року, провадження по справі за позовом Одеського технікуму залізничного транспорту до [PERSON] про виселення закрито на підставі ч.2 ст.205, ч.3 ст.206 ЦПК України, у зв'язку з тим, що набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. З свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 27.04.2009 року вбачається, що об'єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS], в цілому, дійсно належить Державі Україна в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, на праві державної власності. З акту від 07.02.2012 року, вбачається, що 07 лютого 2012 року була розкрита кімната №14 гуртожитку №2 ОТЗДТ у присутності: [PERSON] - заст. Директора по АХЧ ОТЗДТ; [PERSON] - юриста технікуму; [PERSON] - коменданту гуртожитку ОТЗДТ; мешканців гуртожитку: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; [PERSON]. Актом визначено, що на протязі п'яти років господиня кімнати не проживала, а здавала її в оренду, при цьому за проживання не сплачувала та борг склав більше 14 тис. грн. При розкритті кімнати були виявлені наступні речі: 1. карниз дверний; 2. Штора (3 шт.); 4. Палас зелений; 5. Стілець дерев'яний; 6. Крісло; 7. Стіл розкладний; 8. Антресолі (2 шт.); 9. Люстра скляна; 10. Дзеркало овальне; 11. Карниз віконний; 12. Гардина (1 шт.); 13. Покривало коричневе; 14. Килим червоний; 15. Диван; 16. Полка кухонна; 17. Стіл обіденний; 18. Сервант; 19. Подушки (3 шт.); 20. Стілець пластиковий (2 шт.); 21. Холодильник. Суд, проаналізувавши даний документ вважає, що стороною відповідача фактично самочинно, без відповідних судових рішень, виселено [PERSON] з кімнати у гуртожитку, яка виділена позивачці у встановленому законом порядку, для її проживання та проживання члена її сім'ї. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2013 року у цивільній справі №1519/17248/12 за позовом Державного вищого навчального закладу «Одеській коледж транспортних технологій» до [PERSON] про стягнення боргу,з мотивувальної частини якого вбачається, що 07.02.2012 року кімната [NUMBER] гуртожитку ОТЗТ була розкрита працівниками ОТЗТ, описано все наявне майно, що підтверджується актом від 07.02.2012 року, складеним за часті заст..директора по АГЧ ОТЗТ [PERSON], юриста технікуму [PERSON], коменданта гуртожитку ОТЗТ [PERSON], мешканців гуртожитку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що позивачка неодноразово зверталась з приводу незаконного проникнення до її житла, неправомірного виселення, викрадення особистих речей, майна та документів співробітниками Державного вищого навчального закладу «Одеській коледж транспортних технологій» до правоохоронних органів, а саме прокуратури Одеської області та СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. З листа начальника управління прокуратури області №04/6-465013 від 30.06.2013 року вбачається, що прокуратурою області звернення [PERSON], адресоване народному депутату України [PERSON] щодо можливого скоєння кримінального правопорушення, а також з інших питань розглянуто. Установлено, що 24.11.2012 СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області відомості з попередніх Ваших звернень про незаконне виселення з гуртожитку, викрадення майна внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012170470000114 з правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України. За результатами досудового розслідування слідчим 01.12.2012 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, тобто за відсутності події кримінального правопорушення, оскільки між сторонами конфлікту наявний цивільно-правовий спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку. Після вивчення законності прийнятого рішення прокуратурою області 27.06.2013 його скасовано в зв'язку з порушенням слідчим вимог ст. 9 КПК України. Для провадження подальшого досудового розслідування кримінальне провадження разом з копією звернення [PERSON] повернуто в СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ, куди їй і необхідно з'явитися для участі в проведені слідчих дій. Одночасно повідомлено, що прокуратурою області ініційовано надання процесуальним керівником в кримінальному провадженні письмових вказівок, за виконанням яких встановлено контроль. Відповідно до положень ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла, а згідност.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до положень ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового Кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 379, 382 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод в п.1 ст.8 гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRaynerv. theU.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillowv. theU.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18.02.1999 року). Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (зокрема, в справі Новоселецький проти України, де заявник скаржився, зокрема на те, що в результаті незаконного проникнення до його квартири під час його відсутності його майно було викрадено, а також на те, що у зв'язку з виселенням його з спірної квартири він залишився разом з своєю дружиною без житла та був вимушений проживати у інших осіб, в іншій області країни, в умовах, які перешкоджали здійсненню нормального сімейного життя), суд констатував порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР. Згідно положень ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право користування кімнатою [ADDRESS], вселивши позивачку у зазначену вище кімнату. Стосовно заявлених [PERSON] позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Враховуючи, ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відношення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 п.2,3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як вбачається з листа Державного вищого навчального закладу «Одеський коледж транспортних технологій» на адресу [PERSON] вих. № 154 від 18 червня 2013 року, директор ДВНЗ «Одеський коледж транспортних технологій» вказує, що в ході розгляду ними депутатського звернення, повністю з'ясовано, що Вона з вказаного гуртожитку адміністрацією Державного вищого навчального закладу, виселена на законних підставах. Підстав для відновлення її прав на житло, шляхом виселення сторонніх осіб з кімнати [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS], і вселення її не має. Крім того, повторно повідомляє, що всі її речі і майно, які були комісією співробітників коледжу вилучені із кімнати [ADDRESS], в теперішній час знаходяться на відповільному зберіганні у коменданта зазначеного гуртожитку. Для відновлення прав на житло, [PERSON] рекомендовано звернутися до суду. З цих підстав, суд вважає, що стороною відповідача фактично визнано той факт, що співробітники технікуму, уповноважили себе прийняти рішення про виселення [PERSON] з наданої їй у встановленому законом порядку, кімнати, і самостійно виконали своє ж рішення. Суд, приймаючи рішення стосовно відшкодування моральної шкоди, враховує, що сторона відповідача повідомлялася своєчасно про час та місце судових засідань по даній справі, однак ігнорувала судові процеси, не надавала докази та документи в підтвердження правомірності їхніх дій стосовно виселення [PERSON]. З цих підстав суд, приходить до висновку, що співробітники ДВНЗ «Одеський коледж транспортних технологій», які за відсутності відповідного судового рішення про виселення, виселили позивачку з наданої їй кімнати, без її згоди, без участі представника правоохоронних органів та державної виконавчої служби описали майно, винесли особисті речі позивачки, порушили положення Конституції України, Конвенції про захист Прав людини і основоположних свобод, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди. Розмір моральної шкоди суд визначає у сумі - 10000 гривень. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. З вищенаведеної норми Закону випливає, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для реєстрації позивачки за вищевказаною адресою. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 30, 47, 48, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 379 ЦК України, ст.ст. 9, 128 ЖК України,

Outcome: partial