Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, який обґрунтовує тим, що вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з вересня 2013 року по 09 серпня 2013 року. Під час сумісного проживання з відповідачем вели спільне господарство та бюджет, але шлюб зареєстрували дещо пізніше. Починаючи з вересня 2011 року по, приблизно, 2012 рік проживали у квартирі, яку винаймали. Потім за допомогою батьків купили квартиру, куди переїхали. Отже, з моменту вселення в придбану квартиру, розпочали її обживати шляхом купівлі меблів та іншого побутового обладнання. Визнання факту проживання однією сімєю у період з вересня 2011 року по 09 серпня 2013 рік необхідно через те, що, частина майна була придбана до реєстрації шлюбу, але за спільні кошти. 10 серпня 2013 року між сторонами спору був укладений шлюб. Майже всі меблі, які сторони придбали за час сумісного проживання, замовлялись та виготовлялись виходячи з особливостей планування та індивідуальних розмірів квартири. 22 грудня 2017 році були припинені фактичні шлюбні відносини. Після припинення шлюбних відносин позивач пішла від відповідача і зараз проживає окремо від нього. Все спільно придбане майно залишилось в квартирі, в якій вони спільно проживали. За час сумісного проживання сторонами було придбано наступне майно: Диван «Ніколь», угловий Г вартістю 9675,00 грн., Шафа-купе, ДСП-egger вартістю 7400,00 грн., Шафа до ванної кімнати вартістю 1920,00 грн., Дзеркало навісне МДФ, коридор вартістю 1200,00 грн., Шафа-купе ДСП-egger, Полиці скло - 4 шт. вартістю 6480,00 грн., Шафа для ванної кімнати МДФ вартістю 3070,00 грн., Стінка, фасади акрил крем- дуб вартістю 17 200,00 грн., Шторка для ванної VSK2 Rosa 160 L/R вартістю 6000,00 грн., Підлога тепла на балконах DEVIcomfort 150Т (DTIR-150) вартістю 8000,00 грн., Автомобіль NISSAN ALTIMA 2,5, 2015, білий, VIN: 1N4AL3AP4FC122026 вартістю 400263,00 грн.; Всього на суму 461208,00 грн. Шафа-купе ДСП-egger, шафа до ванної кімнати (вартістю 1920,00 грн), Шафа-купе ДСП-egger та полиці - 4 шт, шафа для ванної кімнати МДФ (вартістю 3070,00 гривень), шторка для ванної VSK2 Rosa 160 L/R, підлога тепла на балконах DEVIcomfort 150Т (DTIR-150), стабілізатор напруги однофазний підвищеної точності 5,5кВт (СНОПТ) вмонтовані в квартирі. Шафи-купе та шафи для ванної кімнати виготовлювались на замовлення за індивідуальними розмірами, а тому демонтувати їх недоцільно. Тепла підлога, звісно що вмонтована, а тому взагалі відокремленню не підлягає. Шторка для ванної кімнати придбавалась з урахуванням розмірів ванної, а тому в інших умовах її використовувати неможливо. Фактично, якщо навіть демонтувати наведені речі, то позивач не зможе ними користуватись в іншому місці, оскілки вони мають індивідуальні розміри. У звязку з наведеним позивач просила суд у якості поділу спільного майна подружжя виділити їй у власність: - стінку вартістю 17 200,00 гривень; - дзеркало навісне МДФ вартістю 1200,00 грн; - диван «Нікодь», кутовий вартістю 9675,00 гривень. Всього вартість цього майна становить: 28075,00 гривень. Інше майно залишити у власності відповідача зі сплатою позивачу відповідної компенсації вартості, яка перевищує частку позивача. Так, відповідачу позивач просить суд у якості поділу спільного майна подружжя виділити: - шафу-купе, ДСП-egger вартістю 7400,00 грн; - шафу до ванної кімнати вартістю 1920,00 грн; - шафу-купе ДСП-egger, полиці скло - 4 шт. вартістю 6480,00 грн; - шафу для ванної кімнати МДФ вартістю 3070,00 грн; - шторку для ванної VSK2 Rosa 160 L/R вартістю 6000,00 грн, - підлогу теплу на балконах DEVIcomfort 15ОТ (DTIR-150) вартістю 8 000,00 грн, а всього на суму 32870,00 гривень. Загальна вартість речей (за виключенням автомобіля) становить 60 945,00 гривень, отже вартість долі позивача, на її думку, повинна становити 30 472,50 гривень. Всього позивач просить виділити їй у власність речі на суму 28 075,00 гривень. Отже, відповідач повинен сплатити позивачу у якості компенсації частки, яка перевищує вартість меблів у розмірі 2397,50 гривень. Щодо автомобіля, то він є неподільною річчю. Позивач прав на водіння автомобілем не має, тому не зможе ним користуватись, відповідно доцільно його залишити у власності відповідача зі сплатою на її корись компенсації вартості 1/2 частини автомобіля. Розмір грошової компенсації вартості автомобіля становитиме 200 131,50 гривень. Отже, всього сума компенсації дорівнюватиме (200131,50+2397,50) 202 529,00 гривень. Всього розмір долі позивачки з урахуванням суми компенсації дорівнює (202529,00+28075,00) =230 604,00 гривень, що і становить ціну цього позову. [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву та письмові пояснення, в яких заперечив проти позову в частині стягнення з нього компенсації вартості 1/2 частини автомобілю NISSAN ALTIMA, колір білий, YIN: 1N4AL3AP4FC122026, оскільки він набув право власності на цей автомобіль 23 червня 2018 року, тобто після розірвання шлюбу 18 квітня 2018 року за рішенням суду, яке набрало законної сили 21 травня 2018 року. Таким чином, зазначений автомобіль не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а отже правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Проти задоволення інших позовних вимог відповідач не заперечував. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково з мотивів, викладених у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з відзиву та пояснень, відповідач визнає всі обставини, крім однієї що автомобіль NISSAN ALTIMA, колір білий, YIN: 1N4AL3AP4FC122026 є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому, враховуючи вимоги ст. 82 ЦПК України, суд вважає, що інші, крім цієї обставини не підлягають доказуванню. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60\~СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1 ст.\~61\~СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~ВСУ від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтями 11-13\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст. 71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. 18 квітня 2018 року за рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (яке набрало законної сили 21 травня 2018 року) був розірваний шлюб між сторонами. 23 червня 2018 року відповідач набув право власності на автомобіль NISSAN ALTIMA, колір білий, YIN: 1N4AL3AP4FC122026. Таким чином, зазначений автомобіль було набуто відповідачем у власність після розірвання шлюбу, а тому це рухоме майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Отже правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.-ч.1, 5 статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Часткове визнання відповідачем [PERSON] позову щодо факту сумісного проживання однією сімєю з [PERSON] та розподілу частини майна не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial