Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області, про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з нерухомого майна. У позовній заяві позивач вказує, що 09.04.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння, згідно з яким позовні вимоги задоволенні. Рішення набрало законної сили 09.10.2015 року після його перегляду апеляційним судом Закарпатської області. Відповідно до вказаного рішення на її користь, як законного власника майна, було витребувано від [PERSON] нерухоме майно, а саме квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді Закарпатської області. Зазначає, що у серпні 2017 року, при намірі зареєструвати право власності в Єдиному державному реєстрі речових прав вона дізналася про наявність зареєстрованих обтяжень на вказане нерухоме майно. Позивач зауважує, що постановою від 26.10.2015 року (ВП 49068262), винесеною заступником начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області [PERSON], накладено арешт на все майно [PERSON] та постановою від 11.10.2016 року (ВП 52469886), винесеною заступником начальника Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області [PERSON], накладено арешт на квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43. Вказана постанова винесена в межах виконавчого провадження щодо стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] Оскільки [PERSON] не є власником квартири, яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43, і вказане нерухоме майно було витребувано на її користь згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, а також з урахуванням того, що наявність обтяжень, накладених виконавцем, перешкоджає реалізації її законних прав як власника майна, позивач вважає, що є всі правові та фактичні підстави для вилучення її майна з-під арешту. Посилаючись на положення ст. 392 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження» та постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», з урахуванням поданої заяви від 31.01.2018 року (т. 1, а.с. 158, 159), просить суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді; зняти арешт з майна [PERSON], а саме квартири № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді, що накладений постановою Ужгородського міського відділу ДВС ГТУЮ в Закарпатській області від 11.10.2016 року ВП № 52469886 та постановою міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 26.10.2015 року ВП № 49068262. Від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду 20.09.2017 року надішли письмові заперечення на позовну заяву (т. 1, а.с. 93, 94), згідно з якими просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що позивач при обґрунтуванні звернення з позовом посилається на норму ст. 392 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Зауважує, що з матеріалів, долучених до позовної заяви, вбачається, що позивачем, як власником спірного майна, на яке вона просить визнати право власності у межах даної цивільної справи, реалізовано визнання оспорюваного права власності шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, який рішенням суду від 09.04.2015 року у справі № 308/8845/14-ц задоволено. Позивачем у спорах про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння може бути тільки власник майна, а невизначеність відносин власності щодо спірного обєкту вже була усунута судовим рішенням в іншій справі. Звертає увагу, що як зазначає Верховний Суд України у постанові від 04.04.2011 року в справі № 3-18гс11, за змістом норми ст. 392 ЦК України потреба в заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Відтак, вважає, що вимога позивача про визнання права власності на оспорюваний обєкт нерухомого майна не може бути задоволена. Крім того, вказує, що як вимога про визнання права власності на нерухоме майно, так і про звільнення його з-під арешту не можуть бути задоволені з тих підстав, що апеляційний суд Закарпатської області прийняв до свого провадження апеляційну скаргу третьої особи на рішення, яке є підставою для предявлення позову, тобто рішення суду від 09.04.2015 року у справі № 308/8845/14-ц. 16.08.2017 року апеляційним судом Закарпатської області винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі № 308/8845/14-ц, апеляційного провадження саме по тій справі, в якій винесено рішення на користь позивача в частині віндикації. За таких обставин, стверджує, що станом на момент розгляду даної справи у позивача відсутні будь-які права на нерухоме майно, щодо якого вона просить встановити та визнати титул власника. Також звертає увагу на ту обставину, що підставою для подання позову та подання заяви про забезпечення позову у даній справі було саме наявність прав у позивача з огляду на прийняте та таке, що набрало законної сили, рішення у справі № 308/8845/14-ц, яке станом на сьогоднішній день не набрало законної сили. 20.09.2017 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про зупинення провадження в справі, згідно з яким представник позивача просив суд провадження у даній справі № 308/910/17 зупинити до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 308/8845/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка перебуває на розгляді в апеляційному суді Закарпатської області (т. 1, а.с. 96, 97). [PERSON] з тим, 20.09.2017 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення по справі (т. 1, а.с. 103, 104), згідно з якими вирішуючи спір по суті позовних вимог просить врахувати, що предметом спору в даній справі є саме звільнення з-під арештів спірної квартири № 43, що вбудована у будинок № 53 по вул. Грушевського у м. Ужгороді, які накладені постановами ДВС від 11.10.2016 року у виконавчому провадженні № 52469886 та від 26.10.2015 року у виконавчому провадженні № 49068262, а також визнання права власності на таку квартиру за позивачем. Зазначає, що спірна квартира належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року, укладеного з продавцем [PERSON] Однак, починаючи з 2010 року, спочатку продавець [PERSON], а потім її спадкоємець [PERSON], за попередньою змовою з відповідачами у даній справі [PERSON] та [PERSON], вживають активних заходів щодо оскарження прав позивача на спірну квартиру, а також після вибуття спірної квартири з володіння позивача поза її волею до [PERSON], вживають заходів щодо перепродажу такої квартири новому титульному власнику [PERSON] Проте, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011 року у справі № 22-ц/0790/900/11 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року відмовлено. При розгляді цієї справи апеляційним судом констатовано, що [PERSON] законно придбала спірну квартиру згідно з договором купівлі-продажу від 15.12.2006 року, дійсність якого підтверджено відповідним судовим рішенням. Також вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року у справі № 712/11281/12, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року, у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року відмовлено. Вказаними судовими рішеннями повторно підтверджено дійсність та законність договору купівлі-продажу, за яким позивач [PERSON] набула у власність спірну квартиру. Крім того, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року у справі № 308/3034/13-ц задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15.03.2013 року та ухвалено нове рішення, згідно з яким у позові [PERSON] до реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно (спірну квартиру) в порядку спадкування відмовлено. Даним судовим рішенням встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], який є дійсним, остання набула права власності на спірну квартиру [ADDRESS], яке було зареєстровано в установленому законом порядку. Крім того, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2015 року у справі 308/8845/14-ц встановлено, що оскільки рішення суду, на підставі якого за [PERSON] було визнано право власності на спірну квартиру, в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, то суд вважав, що квартира вибула з володіння [PERSON] поза її волею, а тому відповідно до вимог ст. 388 ЦК України вона підлягала витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] За твердженням представника позивача численними судовими рішеннями, які набрали законної сили, достовірно встановлено, що саме позивач [PERSON] є законним власником спірної квартири та підтверджено дійсність договору купівлі-продажу, за яким позивач набула право власності на цю квартиру. Зазначає, що натомість відповідачі [PERSON] та [PERSON] й надалі право позивача на спірну квартиру не визнають, а тому таке право підлягає судовому захисту. Ухвалою суду від 20.09.2017 року провадження у цивільній справі № 308/910/17 зупинено до вирішення судом цивільної справи № 308/8845/14-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 121-123). 17.11.2017 року представником позивача [PERSON] до суду подано заяву про відновлення провадження у справі № 308/910/17 у звязку з тим, що 09.11.2017 року апеляційним судом Закарпатської області постановлено ухвалу, згідно з якою закрито апеляційне провадження у справі № 308/8845/14-ц за апеляційною скаргою представника [PERSON] [PERSON] на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09.04.2015 року (т. 1, а.с. 129-131). Ухвалою суду від 21.11.2017 року провадження у даній справі відновлено (т. 1, а.с. 132).\~ 12.03.2018 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі (т. 1, а.с. 163, 164), в яких останній зауважує на те, що позивач вважає посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 04.04.2011 року в справі № 3-18гс11, недоречним та неправильним, оскільки обставини у даній справі є істотно відмінними. Звертає увагу, що предметом спору в даній справі є визнання за позивачем права власності на квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді, і зняття арешту з цього майна. Відповідний спосіб захисту порушеного права прямо передбачений спеціальною нормою ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Представник позивача наголошує, що позов у даній справі предявлено саме на підставі ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також зауважує, що в даному випадку [PERSON] предявила позов на підставі спеціальної норми ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що на належне їй, а не боржникові, нерухоме майно накладено територіальним органом ДВС арешти у межах виконавчих проваджень № 52469886 та № 49068262, за якими позивач не являється боржником. Вважає, що оскільки право власності [PERSON] на спірне майно квартиру 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді, відповідачами не визнається, зокрема, відповідач [PERSON] у межах виконавчого провадження № 49068262 намагається звернути на нього стягнення, як на майно боржника [PERSON], а не позивача, то в даному випадку на підставі ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» вимога позивача про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту підлягає задоволенню. При цьому, представник позивача звертає увагу, що оскаржені арешти органом ДВС були накладені постановами від 26.10.2015 року та від 11.10.2016 року, тобто після задоволення судами віндикаційного позову [PERSON] до [PERSON] за рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 09.10.2015 року, що й викликало нову потребу у судовому захисті порушеного права та законного інтересу [PERSON] із застосуванням правового механізму, передбаченого ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». 28.03.2018 року від представника [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], до суду надійшла позовна заява [PERSON] як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у даній справі (т. 1, а.с. 189-192). Ухвалою суду від 28.03.2018 року постановлено залучити [PERSON] як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до участі у даній цивільній справі та прийняти позовну заяву [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], з позовними вимогами про визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], до спільного розгляду з цивільною справою № 308/910/17 (т. 1, а.с. 218-220). У позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, представник [PERSON] [PERSON] посилається на те, що доводи позивача [PERSON] про те, що саме вона є власником нерухомого майна - квартири № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді, не відповідають дійсності, а також невірними є твердження позивача [PERSON] про те, що [PERSON] не є власником вказаного нерухомого майна, і, крім того, [PERSON] заявляє, що спірна квартира є його з [PERSON] спільною сумісною власністю. Вважає, що судовий спір за позовною заявою [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру по суті є невизнанням та оспорюванням і права [PERSON] спільної сумісної власності. Представник [PERSON] [PERSON] зауважує, що 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгород Закарпатської області, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передала у власність [PERSON] зазначену квартиру, а [PERSON] відповідно прийняла її у власність та сплатила за неї обумовлену грошову суму. [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 17.05.2013 року є власником квартири за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43, що підтверджено судовими рішеннями в інших справах, які мають значення для вирішення даної справи. Крім того, на думку представника це підтверджується витягами та інформаційними довідками з системи Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Грошова сума була сплачена з спільних коштів, які були [PERSON] та [PERSON] накопичені при спільному фактичному проживанні, а тому квартира є спільною сумісною власністю. Також зазначає, що квартира [ADDRESS], є нерухомим майном, яке спільно набуте подружжям під час перебування [PERSON] у шлюбних стосунках з [PERSON] Доказами того, що [PERSON] перебуває з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах є свідоцтво про народження спільного сина серії 1-ФМ № 079138 від 12.09.2007 року (син [PERSON]). Наявність між [PERSON] та [PERSON] фактичних шлюбних відносин є підтвердженням того, що вони постійно вели спільне господарство та мали спільний бюджет, і, підтвердженням цього є не тільки свідоцтво про народження спільного сина, але і заява, яка додається до даної позовної заяви. У своїй заяві [PERSON] підтвердила, що вона разом із [PERSON] вела спільне господарство та мала спільний бюджет, а відповідно придбання [PERSON] спірної квартири надає їй статусу спільного сумісного майна. З посиланням на ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, представник [PERSON] [PERSON] зазначає, що в даному випадку між ним та [PERSON] немає жодного договору про поділ майна, а їх майно, що зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], - спільною сумісною власністю. Крім того, зазначає, що [PERSON] особисто приймав фінансову участь в придбанні нерухомого майна квартири за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43, та має обґрунтовані і законні надії на виділення своєї частки у випадку її можливого поділу або отримання частини вартості квартири у випадку її відчуження. На підставі викладеного у позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, представник [PERSON] просить суд визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. 10.04.2018 року представником позивача [PERSON] подано відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (т. 1, а.с. 223-226), згідно з яким просить у задоволенні позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], відмовити повністю. У відзиві представник позивача зазначає, що вимоги, викладені у заяві третьої особи, є безпідставними і необґрунтованими, з огляду на те, що правове регулювання набуття права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах регламентовано спеціальними нормами ст. 74 СК України. Подаючи позов у даній справі третя особа [PERSON] помилково не врахував, що правила, передбачені главою 8 «Право спільної сумісної власності подружжя» (ст. ст. 60-74) СК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки на момент укладення відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.05.2013 року, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою особою [PERSON]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 04.10.2003 року у виконкомі Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 08, та розірваний за судовим рішенням тільки 14.11.2014 року. Вказана обставина підтверджується рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 14.11.2014 року у справі № 304/1782/14-ц, а також відповідним штампом на сторінці 10 паспорту громадянина України серії ВР № 617420, виданого на імя [PERSON] За твердженням представника позивача перебування [PERSON] у період з 04.10.2003 року по 14.11.2014 року в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] унеможливлює визнання факту перебування в інших фактичних шлюбних відносинах (в т.ч. із відповідачем [PERSON]В.) та визнання права спільної сумісної власності на спірне майно з підстав наявності фактичних шлюбних відносин, передбачених ст. 74 СК України. Крім того, у поданому відзиві представник позивача вказує, що третьою особою [PERSON] належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України факт перебування у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] на момент укладення останньою договору купівлі-продажу квартири від 17.05.2013 року не доведено. Зокрема, вважає, що не підтверджує наявність фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON] додане до позовної заяви третьої особи свідоцтво про народження дитини серії 1-ФМ № 079138 від 12.09.2007 року, оскільки свідоцтво про народження дитини підтверджує виключно факт батьківства [PERSON] В даному випадку [PERSON] помилково не було враховано, що згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З метою підтвердження фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON] до позовної заяви третьої особи додано заяву [PERSON] від 06.12.2017 року, однак за твердженням представника позивача такий доказ не є достовірним у розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України. Також у відзиві представник позивача зауважує, що наявність чи відсутність фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON] того факту, що саме позивач [PERSON] є законним власником спірного нерухомого майна, не спростовує. Матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року, укладеного з продавцем [PERSON], та 19.01.2007 року комунальним підприємством «Ужгородське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно за позивачем [PERSON] Звертає увагу, що правомірність набуття у власність спірної квартири та факт належності на праві власності такої квартири саме позивачу [PERSON] достовірно було встановлено численними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011 року у справі № 22-ц/0790/900/11, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року у справі № 712/11281/12, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року у справі № 308/3034/13-ц, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року у справі № 308/8845/14-ц, залишеним ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2015 року без змін. Відтак, стверджує, що національними судами України вже неодноразово було встановлено, що саме позивач [PERSON] є законним власником спірної квартири та підтверджено дійсність договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року, за яким [PERSON] набула право власності на цю квартиру. 21.05.2018 року від представника [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], до суду надійшло клопотання про витребування доказів у даній справі, згідно з яким представник просив витребувати від Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області матеріали виконавчого провадження № 52469886 та виконавчого провадження № 49068262 (т. 1, а.с. 245-247). Ухвалою суду від 07.08.2018 року задоволено клопотання [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], про витребування доказів та витребувано від Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області матеріали виконавчого провадження № 52469886 та виконавчого провадження № 49068262 (т. 2, а.с. 34, 35). 10.08.2018 року представником позивача [PERSON] подано додаткові письмові пояснення по справі (т. 2, а.с. 41-43), в яких представник позивача з посиланням на норми ст. ст. 2, 5 ЦПК України, постанову Верховного Суду у справі № 361/4642/16-ц від 09.07.2018 року, практику Європейського суду з прав людини, вказує, що обираючи при зверненні до суду ефективний спосіб захисту права власності позивача на спірне нерухоме майно, права на вільне володіння, користування та розпорядження яким обмежено внаслідок накладення територіальними органами державної виконавчої служби арешту в межах виконавчих провадженнях № 52469886 та № 49068262, стороною яких (в т.ч. боржником) позивач не являється, [PERSON] керувалася спеціальною нормою ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Зауважує, що оскільки суть спору зводиться до того, що право власності [PERSON] на спірне майно (квартиру) відповідачами не визнається, зокрема, відповідач [PERSON] у межах виконавчого провадження № 49068262 намагається звернути на нього стягнення, як на майно боржника [PERSON], а не позивача, а територіальними органами державної виконавчої служби на таке майно накладено арешт, то в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав позивача у суді, який сприятиме фактичному та безперешкодному відновленню порушених прав позивача є саме вимога про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту, як це прямо передбачено ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, звертає увагу, що оскаржені арешти органом ДВС були накладені постановами від 26.10.2015 року та від 11.10.2016 pоку, тобто після задоволення національними судами віндикаційного позову [PERSON] до [PERSON] (рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.06.2014 pоку, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 09.10.2015 pоку), що й викликало нову потребу у судовому захисті порушеного права та законного інтересу [PERSON] із застосуванням правового механізму, передбаченого ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», тобто шляхом предявлення позову про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Також представник наголошує, що навіть після задоволення національними судами віндикаційного позову [PERSON] про витребування на її користь від [PERSON] спірної квартири, позивач відновити своє порушене право шляхом реєстрації своїх прав на таку квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може, оскільки накладені органом ДВС арешти в межах виконавчих провадженнях № 52469886 та № 49068262, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно), є підставою для відмови в державній реєстрації права. Зазначає, що необхідність предявлення [PERSON] до суду вимоги про визнання права власності на спірну квартиру зумовлена тим, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (згідно з інформаційною довідкою № 112269249 від 31.01.2018 року) власником спірної квартири значиться саме [PERSON] (номер запису про право власності 966942). Вказує, що скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на спірну квартиру за [PERSON], за відсутності рішення суду про визнання такого права за позивачем, неможливо, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 17.05.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого такий запис було вчинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у судовому порядку недійсним не визнавався і бути визнаним недійсним не може, адже згідно з правовими позиціями Верховного Суду України (постанова від 07.11.2012 року у справі № 6-107цс12, постанова від 10.06.2015 року у справі № 6-348цс15, постанова від 13.05.2015 року у справі № 6-67цс15) це неправильний спосіб захисту. 18.09.2018 року на виконання ухвали суду від 07.08.2018 року про витребування доказів з Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області до суду надійшли матеріали виконавчих проваджень № 52469886 та № 49068262. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві та письмових поясненнях по справі, які долучені до матеріалів справи, просять позов задовольнити. Проти вимог позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, представники позивача заперечили повністю та просять відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Представник позивача [PERSON] зауважив, що оскільки право власності [PERSON] на спірну квартиру не визнається відповідачами та на дане нерухоме майно накладено арешт в рамках виконавчих проваджень, а тому за його твердженням ефективним способом захисту порушених прав позивача у суді є саме вимога про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту, що визначено ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», що у свою чергу і є підставою позову, предявленого позивачем у даній справі. Відповідач [PERSON] у дане судове засідання не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, про причини неявки не повідомлено, відзив не подала та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив повністю, вважаючи такий безпідставним та пояснив, що вимоги позивача про визнання права власності на спірне нерухоме майно та звільнення такого з-під арешту не можуть бути задоволені з тих підстав, що позивачем обраний невірний спосіб захисту. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області, у судове засідання не зявився, при цьому заступником начальника міського відділу ДВС подано до суду заяву від 18.09.2018 року, згідно з якою останній просить розглянути справу без участі представника відділу ДВС. Представник третьої особи, яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та повністю заперечив проти задоволення позову [PERSON], пояснивши, що на сьогоднішній день [PERSON] зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник спірної квартири, що також підтверджується матеріалами виконавчих проваджень, витребуваних за ухвалою суду. Також зазначив, що відповідні арешти накладені на квартиру, власником якої є [PERSON], а записи в реєстрі не оспорені. Ствердив, що спірна квартира набута під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON], а відтак є їх спільною сумісною власністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов позивача [PERSON] підлягає до задоволення повністю, а у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору [PERSON]\~слід відмовити, виходячи з наступного. Статтею 41\~Конституції України\~регламентовано,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.12.2006 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким позивач придбала квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 105). Право власності на зазначену квартиру за позивачем [PERSON] було зареєстровано 19.01.2007 року в установленому законом порядку, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 157). 29.09.2010 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011 року у справі № 22-ц/0790/900/11 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року відмовлено (т. 1, а.с. 106, 107). У 2012 році [PERSON] оскаржила в судовому порядку вказаний договір купівлі-продажу квартири, та рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року (справа № 712/11281/12) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року відмовлено (т. 1, а.с. 108-110). Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2013 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року скасовано і ухвалено нове рішення, згідно з яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири в м. Ужгород по вул. Грушевського, 53/43 від 15.12.2006 року, застосовано наслідки недійсності правочину, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 52200 грн., визнано [PERSON] власником квартири [ADDRESS] на час смерті 27.05.2012 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року (справа № 6-11890св-13) рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12.02.2013 року скасовано, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року залишено в силі (т. 1, а.с. 111-113). Вказаними судовими рішеннями підтверджено дійсність та законність договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року, згідно з яким позивач [PERSON] набула у власність спірну квартиру. Як встановлено судом, протягом періоду між прийнятим рішенням апеляційним судом Закарпатської області від 12.02.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року, [PERSON] звернулася з позовною заявою до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, за результатом розгляду якої рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2013 року (справа № 308/3034/13-ц) визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом за померлою [PERSON] та зобовязано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності за [PERSON] на вказану квартиру. Зареєструвавши за собою право власності на вказану квартиру [PERSON] 17.05.2013 року продала її [PERSON], про що було укладено відповідний договір купівлі-продажу квартири, яка в цей же день зареєструвала за собою право власності на цю квартиру, що стверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 153). Позивач [PERSON] оскаржила рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2013 року в апеляційному порядку та рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2013 року і ухвалено нове рішення, згідно з яким у позові [PERSON] до реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовлено (т. 1, а.с. 113-116). У подальшому позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус [PERSON], про витребування з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] на користь [PERSON], квартири, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43. Рішенням Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року у цивільній справі № 308/8845/14-ц позов [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено та ухвалено витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгороді Закарпатської області (т. 1, а.с. 14-17). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року залишено без змін (т. 1, а.с. 19-23). З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайнного суду Закарпатської області від 25.09.2015 року у цивільній справі № 308/11692/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість в розмірі 1062760,62 грн. та судові витрати в розмірі 6090 грн. (т. 1, а.с. 73, 74). На виконання рішення суду від 25.09.2015 року у цивільній справі № 308/11692/15-ц судом 13.10.2015 року видано виконавчий лист (т. 1, а.с. 72), який предявлено стягувачем [PERSON] до виконання у міський відділ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції. Матеріалами виконавчого провадження № 49068262 встановлено, що постановою заступника начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ [PERSON] від 19.10.2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 308/11692/15-ц, виданого 13.10.2015 року Ужгородським міськрайнним судом Закарпатської області. Постановою заступника начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ [PERSON] від 26.10.2016 року (ВП № 49068262), з метою забезпечення виконання рішення суду, накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми звернення стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу (т. 1, а.с. 12). У звязку з перешкоджанням проведенню виконавчих дій шляхом непроведення авансування державним виконавцем винесено постанову від 17.06.2016 року (ВП № 49068262) про повернення виконавчого документа стягувачеві. Арешт, накладений згідно з постановою від 26.10.2016 року у вказаному виконавчому провадженні, державним виконавцем не скасований. У подальшому виконавчий лист № 308/11692/15-ц, виданий 13.10.2015 року Ужгородським міськрайнним судом Закарпатської області, повторно предявлено стягувачем [PERSON] до виконання в орган державної виконавчої служби. З матеріалів виконавчого провадження (ВП № 52469886) вбачається, що в Ужгородському МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області знаходиться на примусовому виконанні виконавчий лист № 308/11692/15, виданий 13.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 1062760,62 грн. та судових витрат в розмірі 6090 грн. Сторонами у вказаному виконавчому провадженні є [PERSON] боржник та [PERSON] стягувач, а позивач [PERSON] не є стороною даного виконавчого провадження. Постановою заступника начальника Ужгородського міського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області [PERSON] від 11.10.2016 року (ВП № 52469886) з метою забезпечення виконання рішення суду накладено арешт на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Єрмака, 29а, та на квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43 (т. 1, а.с. 13). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43, в цілому значиться відповідач [PERSON], державна реєстрація на яку за нею була здійснена 17.05.2013 року, номер запису про право власності: 966942 (т. 1, а.с. 153). В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, а саме, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011 року, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2012 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21.03.2014 року, а також договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який є чинним, власником спірної квартири є позивач [PERSON], яка з її володіння вибула поза її волею, внаслідок чого рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09.10.2015 року, квартира витребувана з чужого незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] При цьому, факт незаконного володіння [PERSON] спірною квартирою встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року, яке набрало законної сили. Згідно з вищезазначеними судовими рішеннями [PERSON] є черговим покупцем належної позивачу [PERSON] квартири, яку у відповідності до вимог ч. 1 ст. 388 ЦК України в судовому порядку було витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до розяснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, повязані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Як розяснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. За таких обставин, так як власником спірної квартири є [PERSON], право власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON], і позивач вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, право власності на яку за нею не визнається відповідачами та державною виконавчою службою, яка здійснює заходи з реалізації належної їй квартири, суд вважає, що позивач правомірно звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі [PERSON] проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що оскільки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу здійснюється державним виконавцем в примусовому порядку за рахунок належної [PERSON] спірної квартири, яка згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2015 року витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON], а зазначене рішення суду на час накладення державним виконавцем арештів на спірну квартиру набрало законної сили і на момент вирішення спору по суті є чинним, суд приходить до переконання, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, і в даному випадку ефективним способом захисту порушеного та оспореного права позивача буде визнання за нею права власності на квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 53 по вул. Грушевського в м. Ужгород Закарпатської області, та зняття арешту з даної квартири, що накладений постановою міського відділу ДВС Ужгородського МРУЮ від 26.10.2015 року (ВП № 49068262) та постановою Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 11.10.2016 року (ВП № 52469886). Між тим, суд зазначає, що у даному випадку скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] за відсутності рішення суду про визнання такого права за позивачем неможливо, так як договір купівлі-продажу квартири від 17.05.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого такий запис було внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, не визнавався недійсним у судовому порядку. За правилами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Відтак, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають до задоволення. Що стосується позовної заяви третьої особи,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору [PERSON], суд зазначає наступне. При предявленні зазначеної позовної заяви [PERSON] стверджує, що спірна квартира є його з [PERSON] спільною сумісною власністю. Вказує, що [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 17.05.2013 року є власником спірної квартири, що підтверджено судовими рішеннями в інших справах, а грошова сума за квартиру була сплачена з спільних коштів, які були [PERSON] та [PERSON] накопичені при спільному фактичному проживанні. На думку [PERSON] квартира спільно набута подружжям під час його фактичного перебування у шлюбних відносинах з [PERSON], доказами чого є свідоцтво про народження їх спільного сина та заява [PERSON], у якій остання підтвердила, що вона разом із [PERSON] вела спільне господарство та мала спільний бюджет. Однак, [PERSON] не наданого жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він проживав однією сімєю з [PERSON], вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет та брав фінансову участь у придбанні спірної квартири, яка на його думку є їх спільною сумісною власністю. Посилання [PERSON] на ту обставину, що у нього та [PERSON] є спільний син, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 197), суд не вважає належним доказом проживання останніх однією сімєю без реєстрації шлюбу. Між тим, як вбачається з наданої [PERSON] копії паспорту серії ВР 617420 та наявного у матеріалах справи рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 14.11.2014 року у справі № 394/1782/14-ц, яке набрало законної сили, останній розірвав шлюб з [PERSON] 14.11.2014 року (т. 1, а.с. 195, 231, 232). Тобто, з наведеного слідує, що [PERSON] на час придбання [PERSON] спірної квартири перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] Заява [PERSON] від 06.12.2017 року, у якій остання засвідчила та підтвердила, що з 2006 року спільно проживає та веде спільне господарство, має спільний бюджет з [PERSON], та укладення договору купівлі-продажу від 17.05.2013 року квартири за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 53/43, здійснювалося за спільно набуті кошти (т. 1, а.с. 198), судом не може бути визнана достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини даної справи, так як [PERSON] безпосередньо в суді пояснення з приводу зазначених обставин в якості свідка не надавала та про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань не попереджалася. Суд констатує, що будь-яких інших доказів, які б могли свідчити про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а також придбана за їх спільні кошти, суду не надано та матеріалами справи не встановлено. Відтак, суд вважає, що вимоги третьої особи,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору, [PERSON] є безпідставними та недоведеними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України на відповідачів належить покласти понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1600 грн. сплаченого судового збору, з яких 1280 грн. за подання позовної заяви (т. 1, а.с. 3) та 320 грн. за подання заяви про забезпечення позову (т. 1, а.с. 1), яку було задоволено судом згідно з ухвалою від 27.02.2017 року (т. 1, а.с. 37-39), а саме, з кожного з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 800 грн. судового збору. У судовому засіданні 19.09.2018 року на підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 25.09.2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved